ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
25 вересня 2025року
м. Київ
справа № 646/2736/23
провадження № 51-5167 км 24
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                           ОСОБА_1 ,
суддів                                     ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора                               ОСОБА_5 
у режимі відеоконференції 
захисника                               ОСОБА_6 
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах засудженого ОСОБА_7 на ухвалу Харківського апеляційного суду від 12 вересня 2024 року та касаційну скаргу прокурора, який брав участь у кримінальному провадженні в суді апеляційної інстанції, на вирок Червонозаводського районного суду м. Харкова від 19 липня 2024 року та ухвалу Харківського апеляційного суду від 12 вересня 2024 року в кримінальному провадженні, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № № 12023221140000316, за обвинуваченням 
ОСОБА_7 ,   ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 , раніше судимого вироком Фрунзенським районним судом м. Харкова від 19 грудня 2022 року за ч. 1 ст. 309 КК України до покарання у виді обмеження волі на строк 3 роки, звільненого на підставі ст. 75 КК України з випробуванням, з іспитовим строком 1 рік,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами 
першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Червонозаводського районного суду м. Харкова від 19 липня 2024 року ОСОБА_7 визнано винуватим та засуджено за ч. 4 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.
На підставі положень ч. 1 ст. 71, ст. 72 КК України до призначеного покарання частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Фрунзенського районного суду м. Харкова від 19 грудня 2022 року та остаточно визначено ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років 1 місяць.
Вирішено питання речових доказів та процесуальних витрат у провадженні.
Ухвалою Харківського апеляційного суду від 12 вересня 2024 року вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_7 залишено без зміни.
За обставин, встановлених судом та детально викладених у вироку,  ОСОБА_7 , визнано винуватим у таємному викраденні чужого майна, вчиненого в умовах воєнного стану.
Так, ОСОБА_7 , 08 березня 2023 року приблизно о 09:30 год, будучи достовірно обізнаним, що на території України оголошено воєнний стан, маючи умисел на крадіжку, перебуваючи в торговому залі магазину «ЄВА» ТОВ «РУШ», за адресою: м. Харків, майдан Захисників України, буд. 7/8, викрав майно на загальну суму 919, 33 грн та розпорядився викраденим на власний розсуд.
Вимоги касаційної скарги і доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник просить змінити ухвалу апеляційної суду щодо ОСОБА_7 з підстави неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та просить закрити дане кримінальне провадження на підставі п. 4-1 ч. 1 ст. 284 КПК України. Суть доводів касаційної скарги захисника зводяться до того, що Законом України від 18 липня 2024 року № 3886-IX «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення та деяких інших законів України щодо посилення відповідальності за дрібне викрадення чужого майна та врегулювання деяких інших питань діяльності правоохоронних органів» викладено у новій редакції ст. 51 КУпАП та змінено розмір дрібного викрадення чужого майна з 0,2 до 2 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. Вважає, що така зміна в КУпАП є зміною кримінального законодавства, яка пом`якшує або скасовує кримінальну відповідальність особи, а тому вони мають зворотну дію в часі і це поширюється на таємне викрадення чужого майна, сума якого не досягла 2 684 грн, зокрема й на вчинену  ОСОБА_7  крадіжку на суму 919, 33 грн. 
У касаційній скарзі прокурор, посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати вищезазначені судові рішення щодо засудження ОСОБА_7 за ч. 4 ст. 185 КК України та  закрити кримінальне провадження на підставі п. 4-1 ч. 1 ст. 284 КПК України, оскільки втратив чинність закон, яким встановлювалася кримінальна протиправність діяння. Стверджує, що апеляційний суд, залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, невірно посилався на правову позиції Верховного Суду, викладену в ухвалі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду від 29 серпня 2024 року (справа № 278/1566/21). Проте цим же судом не було враховано правової позиції, викладеній в постанові колегії суддів Першої судової палати від 22 серпня 2024 року (справа №567/507/23), висновки якої знайшли своє підтвердження в постанові Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду від 07 жовтня 2024 року з зазначеного питання.
Під час касаційного розгляду прокурор ОСОБА_8 підтримала касаційну скаргу сторони обвинувачення та просила її задовольнити. Крім того, прокурором була підтримана частково касаційна скарга сторони захисту.
Під час касаційного розгляду захисник ОСОБА_6 підтримала подані касаційні скарги та просила їх задовольнити.
Мотиви Суду
Згідно зі ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 433 КПК України, суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
За приписами ст. 370 цього Кодексу судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Положенням ч. 1 ст. 412 КПК України визначено, що істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване рішення. 
За правилами п. 1 ч. 1 ст. 413 КПК України неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування або зміну судового рішення, є незастосування судом закону, який підлягає застосуванню.
Обґрунтованість засудження  ОСОБА_7  та правильність кваліфікації його дій за ч. 4 ст. 185 КК України у касаційних скаргах не оспорюються.
Що стосується доводів касаційних скарг захисника та прокурора про необхідність закриття кримінального провадження та скасування судових рішень щодо ОСОБА_7 за ч. 4 ст. 185 з урахуванням змін до ст. 51 КУпАП, внесених Законом України від  18 липня 2024 року № 3886-IX «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення та деяких інших законів України щодо посилення відповідальності за дрібне викрадення чужого майна та врегулювання деяких інших питань діяльності правоохоронних органів», то вони на переконання колегії суддів, є обґрунтованими.
Так, Законом України «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення та деяких інших законів України щодо посилення відповідальності за дрібне викрадення чужого майна та врегулювання деяких інших питань діяльності правоохоронних органів» від 18 липня 2024 року № 3886-IX (далі - Закон № 3886-IX) внесено зміни до Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КУпАП), зокрема до ст. 51 КУпАП, якими змінено в бік збільшення (до двох неоподатковуваних мінімумів доходів громадян) поріг відмежування адміністративної та кримінальної відповідальності за викрадення чужого майна шляхом крадіжки, шахрайства, привласнення чи розтрати.
У постанові Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 07 жовтня 2024 року (справа № 278/1566/21) міститься висновок про застосування норми права: «Зміни, внесені Законом № 3886-IX, мають зворотну дію в часі.
У ході з`ясування, чи перевищує вартість викраденого розмір, визначений ст. 51 КУпАП, має братися до уваги розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, установлений на час вчинення правопорушення, з урахуванням положень п. 5 підрозд. 1 розд. ХХ та пп. 169.1.1 п. 169.1 ст. 169 розд. IV Податкового кодексу України.
Питання, що виникають у кримінальних провадженнях у зв`язку з набуттям чинності вищезазначеним законом, вирішуються судами за правилами, передбаченими для випадків, коли втратив чинність закон, яким установлювалася кримінальна протиправність діяння».
Сума неоподатковуваного мінімуму доходів громадян в частині кваліфікації кримінальних правопорушень, у тому числі передбачених ст. 185 КК України, встановлюється на рівні податкової соціальної пільги, визначеної підпунктом 169.1.1 пункту 169.1 статті 169 розділу IV Податкового кодексу України для відповідного року (пункт 5 підрозділу 1 розділу ХХ «Перехідні положення» Податкового кодексу України).
Відповідно до підпункту 169.1.1 пункту 169.1 статті 169 Податкового кодексу України соціальна пільга дорівнює 50 відсоткам розміру прожиткового мінімуму
для працездатної особи (у розрахунку на місяць), встановленому законом
на 01 січня звітного податкового року.
У цьому кримінальному провадженні  ОСОБА_7  визнаний судом винуватим і засуджений за вчинення 08 березня 2023 року таємного викрадення майна з магазину, загальноювартістю 919,33 грн.
Станом на 01 січня 2023 року прожитковий мінімум для працездатних осіб становив 2 684 грн, тобто 50 відсотків від його розміру дорівнювали 1 342 грн.
Відповідно до Закону № 3886-IX та положень Податкового кодексу України
на момент вчинення  ОСОБА_7  злочину 2023 році у вартість викраденого майна, з якого настає кримінальна відповідальність за ст. 185 КК України, становила 2684 грн..
Отже, вартість майна, яке ОСОБА_7  викрав 08 березня 2023 року була меншою за розмір, з якого настає кримінальна відповідальність за ч. 4 ст. 185 КК України.
За приписами п. 4^1 ч. 1 ст. 284 КПК України кримінальне провадження закривається в разі, якщо втратив чинність закон, яким встановлювалася кримінальна протиправність діяння.
Відповідно до абз. 5 ч. 7 ст. 284 КПК України ухвала про закриття кримінального провадження з підстави, передбаченої п. 4^1 ч. 1 ст. 284 КПК України, постановляється судом з урахуванням особливостей, визначених ст. 479-2 цього Кодексу.
За положеннями ст. 479-2 КПК України суд здійснює судове провадження щодо діяння, кримінальна протиправність якого була встановлена законом, що втратив чинність, у загальному порядку, передбаченому цим Кодексом, з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.
Згідно з положеннями ч. 1 ст. 434 КПК України, касаційний розгляд здійснюється згідно з правилами розгляду в суді апеляційної інстанції з урахуванням особливостей, передбачених главою 32 цього Кодексу. 
За приписами ст. 440 КПК України суд касаційної інстанції, встановивши обставини, передбачені ст. 284 цього Кодексу, скасовує обвинувальний вирок чи ухвалу і закриває кримінальне провадження.
Враховуючи позицію сторони захисту та прокурора щодо необхідності закриття кримінального провадження щодо ОСОБА_7 у зв`язку із втратою чинності закону, яким встановлювалася кримінальна протиправність діяння та його засудження за вчинення таких діянь, наявні підстави для закриття кримінального провадження в цій частині відповідно до п. 4^1 ч. 1 ст. 284 КПК України.
За таких обставин, вирок суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду щодо ОСОБА_7 підлягають скасуванню, а кримінальне провадження щодо нього в на підставіп. 4^1 ч. 1 ст. 284 КПК України підлягає закриттю, оскільки втратив чинність закон, яким встановлювалася кримінальна протиправність діяння.
Враховуючи зазначене, касаційна скарга захисника підлягає задоволенню частково.
Керуючись статтями 433, 434, 436 - 438, 441, 442 КПК України, Суд
ухвалив:
Касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 задовольнити частково, а касаційну скаргу прокурора, який брав участь у кримінальному провадженні в суді апеляційної інстанції,  задовольнити.
Вирок Червонозаводського районного суду м. Харкова від 19 липня 2024 року та ухвалу Харківського апеляційного суду від 12 вересня 2024 року щодо ОСОБА_7 скасувати, а кримінальне провадження щодо нього закрити на підставі п. 4^1 ч. 1 ст. 284 КПК України.
Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає. 
Судді:
 
ОСОБА_1                                       ОСОБА_2                           ОСОБА_3