ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
21 жовтня 2025 року
м. Київ
справа № 335/1841/20
провадження № 51 - 489км25
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального
суду у складі
головуючого                                              ОСОБА_1 ,  
суддів                                                           ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового
засідання                                                    ОСОБА_4 ,
прокурора                                                   ОСОБА_5 ,
потерпілого                                                ОСОБА_6 (в режимі відеоконференції),
захисника                                                    ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції),
виправданого                                            ОСОБА_8 (в режимі відеоконференції),
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу потерпілого ОСОБА_6 на вирок Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 4 вересня 2024 року та ухвалу Запорізького апеляційного суду від 6 січня 2025 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12019080060002122, за обвинуваченням
ОСОБА_8 ,   ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Вознесенка Мелітопольського району Запорізької області, жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 365 КК.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком суду ОСОБА_8 визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 2 ст. 365 КК та виправдано у зв`язку з недоведеністю того, що в його діянні є склад вказаного кримінального правопорушення.
Згідно з обвинувальним актом, органом досудового розслідування ОСОБА_8 обвинувачувався у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 365 КК, а саме в перевищенні влади працівником правоохоронного органу, тобто умисному вчиненні працівником правоохоронного органу дій, які явно виходять за межі наданих йому прав, що супроводжувалися насильством, за відсутності ознак катування, які спричинили потерпілому ОСОБА_6 легкі тілесні ушкодження.
Прокурор змінив обвинувачення в суді у зв`язку з встановленням в діях ОСОБА_8 іншого складу кримінального правопорушення, а саме передбаченого ч. 2 ст. 125 КК.
Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 26 січня 2024 року клопотання захисника обвинуваченого про звільнення ОСОБА_8 від кримінальної відповідальності у зв`язку з закінченням строків давності задоволено та звільнено останнього від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального проступку, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК на підставі п. 2 ч. 1 ст. 49 КК, у зв`язку із закінченням строків давності, а кримінальне провадження №12019080060002122 в частині обвинувачення ОСОБА_8 за ч. 2 ст. 125 КК закрито, у зв`язку із звільненням його від кримінальної відповідальності на підставі п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК.
Потерпілий ОСОБА_6 не підтримав прокурора та наполягав на підтриманні обвинувачення щодо ОСОБА_8 за ч. 2 ст. 365 КК.
Суд першої інстанції, дослідивши зібрані у кримінальному провадженні докази, перевіривши їх на предмет належності і допустимості, оцінивши їх в сукупності, логічній послідовності та взаємозв`язку, ґрунтуючись на засадах справедливості, виваженості та неупередженості, дійшов висновку, що викладені в обвинувальному акті фактичні обставини за обвинуваченням ОСОБА_8 за ч. 2 ст. 365 КК, не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду, в тому числі за відсутності істотної шкоди охоронюваним законом правам, інтересам.
Апеляційний суд залишив без задоволення апеляційну скаргу потерпілого, а вирок суду-без зміни.
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
В касаційній скарзі потерпілий, посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати рішення судів попередніх інстанцій і призначити новий розгляд в суді першої інстанції. Вказує про наявність в діях ОСОБА_8 складу злочину, передбаченого ч. 2 ст. 365 КК, а встановлення істотної шкоди як обов`язкової ознаки злочину у розумінні пункту третього примітки до ст. 364 КК, суперечить єдиній правозастосовчій практиці Верховного Суду. Зазначає, що судами попередніх інстанцій невірно розтлумачено правову природу норм права щодо владних та службових повноважень поліцейських, а судами надано невірну правову оцінку обставинам справи щодо «побутового, особистого характеру конфлікту, пов`язаного із сімейними стосунками та побаченнями з дитиною». Зазначає, що судами надано невірну оцінку позиції прокурора щодо зміни правової кваліфікації діянь ОСОБА_8 , яка передбачає відповідальність за менш тяжке діяння та суперечить вимогам ст. 338 КПК, оскільки суди не були позбавлені та/або обмежені в праві вийти за межі висунутого обвинувачення, зазначеного в обвинувальному акті, в частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження. Вказує, що поза увагою судів залишилась обставина, що обтяжує покарання, передбачена п. 6 ч. 1 ст. 67 КК.
В запереченнях на касаційну скаргу захисник просить залишити її без задоволення, а рішення судів попередніх інстанцій-без зміни. 
Позиції учасників судового провадження
Потерпілий підтримав касаційну скаргу та просив її задовольнити. Виправданий, його захисник та прокурор заперечували проти задоволення касаційної скарги.
Мотиви Суду
Згідно з ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, а також наявність правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
З касаційної скарги вбачається, що потерпілий, крім іншого, посилається на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, тоді як перевірку цих обставин до повноважень касаційного суду законом не віднесено.
Згідно зі ст. 62 Конституції України, положеннями ст. 17 КПК особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності винності особи тлумачаться на її користь.
Пунктом 3 ч. 1 ст. 373 КПК передбачено, що виправдувальний вирок ухвалюється в разі, якщо не доведено, що в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення. Мотивувальна частина виправдувального вироку згідно із п. 1 ч. 3 ст. 374 КПК повинна містити формулювання обвинувачення, пред`явленого особі й визнаного судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого із зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення.
З матеріалів кримінального провадження вбачається, що місцевий суд повно й усебічно розглянув обставини кримінального провадження, проаналізував докази, які перевірив і належним чином оцінив із точки зору допустимості, належності, достовірності та достатності, і дійшов правильного висновку про недоведеність, що в діянні ОСОБА_8 є склад кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 365 КК та обґрунтовано виправдав останнього.
Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, органом досудового розслідування ОСОБА_8 обвинувачувався у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 365 КК, а саме в перевищенні влади працівником правоохоронного органу, тобто умисному вчиненні працівником правоохоронного органу дій, які явно виходять за межі наданих йому прав, що супроводжувалися насильством, за відсутності ознак катування, які спричинили потерпілому ОСОБА_6 легкі тілесні ушкодження. 
Для застосування ст. 365 КК необхідно, щоб дії винної службової особи були зумовлені її службовим становищем і перебували у зв`язку із службовими повноваженнями щодо потерпілого. Встановлення наявності чи відсутності такого зв`язку потребує з`ясування всіх фактичних обставин справи, зокрема, службового становища і кола повноважень обвинуваченого, мотиву, мети і характеру вчинених дій, їх зв`язку із службовими обов`язками особи та наслідками, що настали. За відсутності такого зв`язку дії обвинуваченого підлягають кваліфікації за статтями КК, що передбачають відповідальність за злочини проти життя та здоров`я особи, власності, громадського порядку та моральності.
Місцевий суд, оцінивши докази обвинувачення, встановив, що між потерпілим ОСОБА_6 , обвинуваченим ОСОБА_8 та колишньою дружиною потерпілого виникли особисті неприязні відносини через те, що потерпілий у законний спосіб відстоював свої права на побачення з дитино. В один із днів, коли заплановано було побачення з дитиною, а саме 4 вересня 2019 року о 18:10, ОСОБА_8 спричинив потерпілому ОСОБА_6 умисні легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.
Також судом першої інстанції встановлено, що 4 вересня 2019 року о 18:10, ОСОБА_8 за графіком роботи був вихідний, перебував у цивільному одязі, без зброї та спеціальних засобів, тобто не виконував функції працівника правоохоронного органу, подія сталася під час його прогулянки з дитиною.
Водночас місцевим судом не було встановлено, що спричинення ОСОБА_8 тілесних ушкоджень потерпілому у вищезазначений день та час були зумовлені службовим становищем і пов`язані з його владним чи службовим повноваженням поліцейського.
Відтак, з врахуванням вищенаведеного суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що викладені фактичні обставини за обвинуваченням ОСОБА_8 за ч .2 ст. 365 КК в обвинувальному акті, а саме про те, що останній 4 вересня 2019 року приблизно о 18:10, знаходячись на площі «Маяковського», що розташована на перехресті пр. Соборний та пр. Маяковського в м. Запоріжжя, використовуючи надану йому владу поліцейського та виконуючи обов`язки працівника поліції, через виниклу особисту неприязнь до ОСОБА_6 , достовірно знаючи, що останній знає його, як працівника поліції, маючи прямий умисел, спрямований на спричинення тілесних ушкоджень, усвідомлюючи неправомірність своїх дій та їх суспільно небезпечний характер, діючи всупереч інтересам служби, усвідомлюючи суспільно-небезпечні наслідки своїх дій та бажаючи їх настання,  перевищуючи надану йому владу та повноваження працівника поліції, застосовував фізичну вплив (силу), відносно потерпілого ОСОБА_6 не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду.
Щодо доводів потерпілого про неправильне застосування судами попередніх інстанцій закону України про кримінальну відповідальність, а саме визнання обов`язковою ознакою злочину за ч. 2 ст. 365 КК наявність істотної шкоди у розумінні пункту третього примітки до ст. 364 КК, що суперечить єдиній правозастосовчій практиці Верховного Суду, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Великої Палати Верховного Суду від 5 грудня 2018 року у справі №301/2178/13-к, заподіяння наслідків у вигляді істотної шкоди в розумінні пункту третього примітки до ст. 364 КК не є обов`язковою умовою для кваліфікації дій особи за ч. 2 ст. 365 КК. 
Разом з тим, у даному конкретному провадженні встановлення наявності істотної шкоди у діях обвинуваченого ОСОБА_8 не є визначальним, за відсутності встановленого судом взаємозв`язку між спричиненням тілесних ушкоджень потерпілому та  службовим становищем обвинуваченого,  пов`язаних з його владними чи службовими повноваженнями поліцейського.
Твердження потерпілого про те, що поліцейський за своїм статусом незалежно від посади, місцезнаходження і часу завжди повинен дотримуватись етичних норм, бути відповідальним перед суспільством і законом за свої дії та бездіяльність, суд першої інстанції  визнав загальновідомим фактом, однак наголосив на необхідності в кожному конкретному випадку встановлювати наявність всіх складових  кримінального правопорушення, інкримінованого обвинуваченому.  
Щодо твердження потерпілого про те, що він зазнав нападу саме поліцейським, то суд першої інстанції зазначив, що вони спростовуються його ж поясненнями про особисту неприязнь обвинуваченого до нього, пов`язану з ініційованими ним тривалими судовими та виконавчими провадженнями. Також після події потерпілий ОСОБА_6 в протоколах прийняття заяви про злочин від 4 вересня 2019 року зазначав про нанесення йому тілесних ушкоджень відомим йому ОСОБА_9 без вказівки, що він зазнав нападу від працівника правоохоронного органу.
Суд апеляційної інстанції, переглядаючи оскаржуваний вирок в межах, визначених ст.  404 КПК, у порядку, встановленому ст. 405 КПК, ретельно перевірив усі доводи, наведені в апеляційній скарзі потерпілого, дав на них вичерпні відповіді, й дійшов висновку про законність постановленого виправдувального вироку щодо ОСОБА_8 за ч. 2 ст. 365 КК.
Зокрема, апеляційний суд вказав, що суд першої інстанції, оцінивши кожний доказ, наданий стороною обвинувачення, з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, дійшов до правильного та обґрунтованого висновку про необхідність виправдання ОСОБА_8 у пред`явленому обвинуваченні, на підставі п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК.
При цьому колегія суддів зауважила, що для притягнення до відповідальності за перевищення влади чи службових повноважень (ст. 365 КК) необхідно довести, що особа діяла саме в межах реалізації своїх владних або службових функцій і завдяки такому службовому становищу вийшла за межі наданих їй прав, що підтверджується постановою Пленуму Верховного Суду України № 15 від 26 грудня 2003 року, а також практикою Верховного Суду, згідно з якою дії обвинуваченого мають бути зумовлені саме службовим статусом.
За встановлених судом першої інстанції обставин, конфлікт між потерпілим та обвинуваченим виник на особистому ґрунті й був пов`язаний із сімейними суперечками щодо побачень із дитиною, а не зі здійсненням ОСОБА_8 будь-яких правоохоронних функцій.
На переконання суду апеляційної інстанції, сам факт обізнаності потерпілого про статус ОСОБА_8 як працівника поліції, не спростовує висновків суду про відсутність підстав для кваліфікації дій ОСОБА_8 за ч. 2 ст. 365 КК. 
Відтак, колегія суддів дійшла висновку про відсутність службового зв`язку між поведінкою обвинуваченого та його статусом працівника поліції, що виключає кваліфікацію дій ОСОБА_8 за ч. 2 ст. 365 КК, а доводи апелянта про протилежне не знайшли підтвердження під час судового розгляду.
Колегія суддів також зазначила, що прокурор, який є відповідальним за підтримання державного обвинувачення, змінив обвинувачення у суді та перекваліфікував дії обвинуваченого ОСОБА_8 на ч. 2 ст. 125 КК (умисне легке тілесне ушкодження). 
На переконання суду апеляційної інстанції, незгода потерпілого із вироком суду, яка базується на доводах про недооцінку суспільної небезпеки, не спростовує висновку суду про те, що в діях обвинуваченого бракує складових елементів перевищення влади чи службових повноважень (ч. 2 ст. 365 КК).
Колегія суддів погодилася з висновком місцевого суду про відсутність доказів і обставин, що дії обвинуваченого ОСОБА_8 були зумовлені реалізацією його посадових функцій чи влади, а конфлікт мав особистий характер, пов`язаний із сімейними стосунками.
Суд касаційної інстанції вважає, що апеляційний суд належним чином умотивував свої висновки, а ухвала цього суду відповідає вимогам статей 370, 419 КПК.
Доводи потерпілого про невірне тлумачення судами норм закону, а також про право суду вийти за межі висунутого обвинувачення, зазначеного в обвинувальному акту, в частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження,  є безпідставними.
З матеріалів кримінального провадження вбачається, що до місцевого суду надійшов обвинувальний акт за обвинуваченням ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 365 КК.
Однак у судовому засіданні суду першої інстанції, яке відбулося 12 грудня 2022 року, прокурор, після дослідження усього обсягу доказів, в порядку ст. 338 КПК змінив пред`явлене обвинувачення ОСОБА_8 за ч. 2 ст. 365 КК на обвинувачення за ч.  2 ст. 125 КК. 
Проте потерпілий ОСОБА_6 , скориставшись своїм правом відповідно до ч. 3 ст. 338 КПК, підтримав первинне обвинувачення, а тому місцевий суд, з урахуванням позиції потерпілої сторони в частині підтримання первинного обвинувачення ОСОБА_8 за ч. 2 ст. 365 КК, провів судовий розгляд за зміненим обвинувальним актом за ч. 2 ст. 125 КК, який підтримав прокурор, та за первинним обвинувальним актом в тій його частині, яку продовжував підтримувати потерпілий.
За результатом судового розгляду ОСОБА_8 за вчинення кримінального проступку, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК звільнено від кримінальної відповідальності на підставі п. 2 ч. 1 ст. 49 КК, у зв`язку із закінченням строків давності, а кримінальне провадження №12019080060002122 в частині обвинувачення ОСОБА_8 у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК закрито, у зв`язку із звільненням його від кримінальної відповідальності на підставі п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК, а за ч. 2 ст. 365 КК визнано невинуватим у зв`язку з недоведеністю того, що в його діянні є склад вказаного кримінального правопорушення та виправдано.
Доводи потерпілого про неврахування судами попередніх інстанцій обставини, що обтяжує покарання, передбаченої п. 6 ч. 1 ст. 67 КК є безпідставними, оскільки у зв`язку з встановленням судами відсутності в діянні ОСОБА_8 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 365 КК, наявність чи відсутність обтяжуючих обставин жодним чином не впливає на законність та обґрунтованість судових рівень щодо нього в частині його виправдання.
Інші доводи, викладені в касаційній скарзі потерпілого та мотиви незгоди з судовими рішеннями не спростовують правильності висновків судів першої та апеляційної інстанцій і не містять переконливих доводів, які би дозволили Верховному Суду дійти висновку, що рішення були постановлені з істотними порушеннями норм права, які можуть поставити під сумнів їх законність.
Під час перегляду кримінального провадження, суд касаційної інстанції не встановив обставин, які би ставили під сумнів законність і обґрунтованість висновків судів першої та апеляційної інстанцій про невинуватість ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 365 КК.
Оскільки кримінальний закон застосовано правильно, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону не допущено, судові рішення слід залишити без зміни, а касаційну скаргу потерпілого - без задоволення.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Суд
ухвалив:
Вирок Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 4 вересня 2024 року та ухвалу Запорізького апеляційного суду від 6 січня 2025 року щодо ОСОБА_8 залишити без зміни, а касаційну скаргу потерпілого ОСОБА_6 -без задоволення.
Постанова є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                         ОСОБА_2                                    ОСОБА_3