ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
22 січня 2025 року
м. Київ
справа № 761/47440/17
провадження № 61-2851св21
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - судді Фаловської І. М., 
суддів: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Петрова Є. В., Пророка В. В., 
Сердюка В. В., 
учасники справи:
позивач за первісним позовом - ОСОБА_1 ,
відповідач за первісним позовом - ОСОБА_2 ,
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду 
від 13 січня 2021 року, прийняту колегією у складі суддів Олійника В. І., 
Кулікової С. В., Желепи О. В., та касаційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Музиченко Юлія Вадимівна, на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 15 липня 2020 року, ухвалене у складі судді Мальцева Д. О., та постанову Київського апеляційного суду від 13 січня 2021 року,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог за первісним та зустрічним позовами
У грудні 2017 року ОСОБА_1  звернувся з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики.
В обґрунтування первісного позову ОСОБА_1 вказував, що 23 січня 2014 року сторони уклали договір позики, відповідно до умов якого він позичив ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 111 830 грн, що 
еквівалентно 13 250 доларів США.
Вказані кошти ОСОБА_2 зобов`язався повернути з урахуванням комерційного курсу Акціонерного товариства комерційний банк 
(далі - АТ КБ) «ПриватБанк» на день повернення коштів у строк до 29 грудня 
2014 року. Також договором позики сторони погодили отримання 
ОСОБА_1 процентів у разі порушення строків повернення позики 
у розмірі 1 % від загального розміру позики за кожен день користування грошима з моменту прострочення повернення коштів.
ОСОБА_2 свої зобов`язання за договором позики не виконав, грошові кошти не повернув. Прострочення повернення позики на день звернення до суду становить 1 093 днів (з 30 грудня 2014 року до 27 грудня 2017 року), тому сума позики за курсом АТ КБ «ПриватБанк» становить 371 000 грн, а проценти за прострочення виконання зобов`язання - 4 055 030 грн.
За таких обставин ОСОБА_1 просив стягнути з ОСОБА_2 заборгованість за договором позики у загальному розмірі 4 426 030 грн.
У червні 2018 року ОСОБА_2  звернувся із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про визнання недійсними окремих умов договору позики, в якому просив визнати недійсними умови (окремі частини) договору позики від 23 січня 2014 року № 23/1, а саме пункт 1.1 договору щодо повернення суми позики з урахуванням комерційного курсу АТ КБ «ПриватБанк» на день її повернення та пункт 6.1 договору щодо сплати пені в розмірі 1 % від загальної суми позики за кожен день прострочення.
Зустрічні вимоги ОСОБА_2   обґрунтовував тим, що вказані пункти договору позики суперечать положенням чинного законодавства, оскільки позивач за первісним позовом, надаючи позику у гривні та висуваючи вимогу щодо повернення позики також у гривні із збільшенням суми боргу (враховуючи курсову різницю), фактично здійснює фінансову операцію з метою отримання прибутку, однак здійснювати валютні операції, видавати кредити, використовуючи валютні (обмінні) курси іноземних валют, мають право банківські та інші фінансові установи, які отримали відповідну ліцензію.
Вказував, що пункт 6.1 договору позики не відповідає вимогам чинного законодавства, оскільки умова щодо сплати пені в розмірі 1 % від загальної суми позики за кожен день прострочення повернення є несправедливою, суперечить принципам розумності, добросовісності, наслідком чого є дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду позичальника, оскільки позивач за первісним позовом, надавши позику в розмірі 111 830 грн, нарахував до стягнення пеню 
в розмірі 4 426 030 грн, яка в 39,6 раза перевищує суму боргу.
За таких обставин вважав вказані пункти договору позики недійсними на підставі статей 203, 215, 217 ЦК України.
Короткий зміст судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій та мотиви їх прийняття
Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 15 липня 2020 року первісний позов задоволено частково. 
Стягнено з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 23 січня 2014 року у розмірі 111 830 грн та пеню у розмірі 408 179 грн, а всього 520 009,50 грн. 
У задоволенні первісного позову в іншій частині та у задоволенні зустрічного позову відмовлено.
Визначаючи розмір заборгованості за договором позики, суд першої інстанції зазначив, що конвертація суми позики в іноземну валюту за курсом, самостійно визначеним позивачем за первісним позовом, суперечить частині першій 
статті 1049 ЦК України, оскільки позичальник отримав грошові кошти у гривні, повернути зобов`язався позику також у гривні. Договором не передбачено повернення суми боргу, збільшеної на суму курсової різниці, тому розмір позики, яка підлягає стягненню з відповідача за первісним позовом, становить 111 830 грн.
Увалюючи рішення в частині стягнення пені, суд першої інстанції застосував спеціальну позовну давність, про застосування наслідків спливу якої заявив відповідач за первісним позовом, і дійшов висновку про стягнення цієї складової бору у розмірі  408 179 грн, здійснивши її розрахунок із суми основного зобов`язання, яке визначив у розмірі 111 830 грн. При цьому місцевий суд врахував, що договір позики не містить умови про збільшення спеціальної позовної давності до 10 років.
Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції зазначив, що відповідач за первісним позовом своїм підписом засвідчив згоду з усіма істотними умовами оспорюваного договору, в тому числі погодився з пунктами 1.1 та 
6.1 договору позики. Місцевий суд вважав недоведеними обставини, які б вказували на існування правових підстав для визнання зазначених умов договору позики недійсними.
Постановою Київського апеляційного суду від 13 січня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення, апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. 
Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 15 липня 2020 року в частині суми основного боргу, який підлягає стягненню з ОСОБА_2 
на користь ОСОБА_1 змінено та збільшено цей розмір з 111 830 грн 
до 359 605 грн. 
В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін. 
Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
Апеляційний суд вказав на помилковість висновку суду першої інстанції про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованості за договором позики у розмірі 111 830 грн, оскільки у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті (долар США), тому сума, яка підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день ухвалення рішення, оскільки на день ухвалення рішення судом першої інстанції 
(15 липня 2020 року) курс долара США становив 27,14 грн, колегія 
суддів апеляційного суду дійшла висновку про стягнення суми позики 
у розмірі 13 250 доларів США, що за офіційним курсом Національного банку України (далі - НБУ) становить 359 605 грн.
Переглядаючи рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог про стягнення пені, апеляційний суд зазначив, що ОСОБА_2 діяв недобросовісно і злісно ухилявся від погашення боргу, тому, враховуючи поведінку боржника, відсутні підстави для зменшення розміру пені, яка, за висновком апеляційного суду, незначно перевищує суму основного боргу.
Також суд апеляційної інстанції погодився з висновками місцевого суду про недоведення зустрічного позову, зазначивши про відповідність таких висновків обставинам справи, нормам матеріального та процесуального права.
Короткий зміст вимог касаційних скарг та узагальнені доводи осіб, які їх подали
23 лютого 2021 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення процесуального права, просить змінити постанову Київського апеляційного суду від 13 січня 2021 року в частині вирішення позову про стягнення пені, стягнувши з ОСОБА_2 на його користь 3 930 482,65 грн; в іншій частині постанову Київського апеляційного суду 
від 13 січня 2021 року залишити без змін.
Касаційну скаргу ОСОБА_1 мотивовано неврахуванням судами першої та апеляційної інстанцій висновків Верховного Суду, викладених у постанові 
від 7 жовтня 2020 року у справі № 128/2085/17 (провадження № 61-2141св19), про те, що «ураховуючи умови договорів позики та положення статті 533 ЦК України, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про стягнення суми боргу 
за курсом долара США. Подібні правові висновки викладені Верховним 
Судом у постановах від 19 вересня 2018 року у справі № 766/730/17 
(провадження № 61-11918св18), від 20 грудня 2019 року у справі № 703/3521/16-ц (провадження № 61-18528св19) та від 23 вересня 2020 року 
у справі № 357/5634/18 (провадження № 61-10862св20), підстав відступати від яких касаційний суд не встановив». У вказаній постанові касаційний суд погодився з висновками суду апеляційної інстанції про стягнення позики з урахуванням доларового еквіваленту та 3 % річних, які розраховані з вказаної суми. Суд апеляційної інстанції, змінюючи рішення місцевого суду в частині суми заборгованості за договором позики, не врахував, що пеня обчислюється у процентах від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання.
ОСОБА_1 вважає помилковим висновок апеляційного суду про те, що договір не містить положень щодо збільшення сторонами спеціальної позовної давності 
до 10 років, оскільки такі обставини суперечать пункту 7.5 договору, яким сторони погодили позовну давність за договором - 10 років і не вказували, яку позовну давність погоджено (загальну чи спеціальну). Такого висновку апеляційний суд дійшов без урахування висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 24 лютого 2016 року у справі № 6-1824цс15, про те, що  якщо сторони кредитного договору досягли згоди про збільшення позовної давності за всіма або окремими вимогами і така домовленість за змістом і формою відповідає вимогам статті 6 і частини першої статті 259 ЦК України, то розрахунок розміру пені та штрафу слід провести за кожною вимогою в межах збільшеної позовної давності, установленої сторонами в договорі.
Також ОСОБА_1 вважає, що суд апеляційної інстанції в порушення 
статті 141 ЦПК України неправильно порахував судовий збір, який підлягає відшкодуванню позивачу за первісним позовом пропорційно задоволених вимог.
25 лютого 2021 року ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Музиченко Ю. В., подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення процесуального права, просить:
- скасувати постанову Київського апеляційного суду від 13 січня 2021 року в частині зміни рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 15 липня 2020 року щодо стягнення заборгованості за договором позики шляхом її збільшення з 111 830 грн до 359 605 грн та в частині залишення без задоволення апеляційної скарги ОСОБА_2 ; в іншій частині постанову апеляційного суду залишити без змін;
- скасувати рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 15 липня 
2020 року та постанову апеляційного суду в частині вирішення вимог первісного позову про стягнення пені у розмірі 408 179 грн, ухвалити в цій частині нове рішення про зменшення розміру пені на 75 % і відмову у задоволенні позову про стягнення іншої частини пені.
Касаційну скаргу мотивовано неврахуванням апеляційним судом висновку Верховного Суду щодо застосування статті 1046 ЦК України, 
викладеного у постанові від 13 лютого 2019 року у справі № 757/21343/15-ц (провадження № 61-19134св18), відповідно до якого, якщо умовами договору чітко передбачено надання грошей в позику в національній валюті України, саме вказана сума і підлягає стягненню з позичальника на користь позикодавця.
Представник ОСОБА_2 адвокат Музиченко Ю. В. зазначає про неврахування судами висновків щодо застосування частини третьої статті 551 ЦК України, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 703/1181/16-ц (провадження № 14-442цс18), від 20 березня 2019 року у справі № 761/26293/16-ц (провадження № 14-64цс19), від 21 серпня 2019 року у справі № 727/9352/17 (провадження № 14-319цс19), 
постанові Верховного Суду від 15 липня 2020 року у справі № 185/1265/17 (провадження № 61-39194св18) та постанові Верховного Суду України 
від 4 листопада 2015 року у справі № 6-1120цс15.
Позиція інших учасників справи
У березні 2021 року представник ОСОБА_2 адвокат Музиченко Ю. В. подала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1 , в якому просила касаційну скаргу залишити без задоволення. 
У травні 2021 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду заяву про виправлення помилки в касаційній скарзі та нову редакцію касаційної скарги, в якій виклав клопотання про зміну рішення Шевченківського районного суду 
міста Києва від 15 липня 2020 року в частині вирішення первісного позову про стягнення пені. Зміст вказаної заяви та нова редакція касаційної скарги свідчать про доповнення клопотання, викладеного у касаційній скарзі ОСОБА_1 , поданій до суду касаційної інстанції 23 лютого 2021 року, тому, враховуючи їх подання поза межами строку на касаційне оскарження, такі підлягають залишенню без розгляду.
У серпні 2021 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу представника ОСОБА_2 адвоката Музиченко Ю. В., в якому просив касаційну скаргу залишити без задоволення. 
Провадження у суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 26 лютого 2021 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 і витребувано матеріали справи із суду першої інстанції.
Підставою відкриття касаційного провадження були доводи ОСОБА_1  про неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права, а саме застосування норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 7 жовтня 2020 року у справі № 128/2085/17 (провадження № 61-2141св19), 
від 19 вересня 2018 року у справі № 766/730/17 (провадження № 61-11918св18), від 20 грудня 2019 року у справі № 703/3521/16-ц (провадження № 61-18528св19), від 23 вересня 2020 року у справі № 357/5634/18 (провадження № 61-10862св20) та постанові Верховного Суду України від 24 лютого 2016 року 
у справі № 6-1824цс15 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
Ухвалою Верховного Суду від 4 червня 2021 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою  ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Музиченко Ю. В.
Підставою відкриття касаційного провадження були доводи ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Музиченко Ю. В., про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права, а саме застосування норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду 
від 12 грудня 2018 року у справі № 703/1181/16-ц (провадження № 14-442цс18), 
від 20 березня 2019 року у справі № 761/26293/16-ц (провадження № 14-64цс19), 
від 12 серпня 2019 року у справі № 727/9352/17 (провадження № 14-319цс19), 
у постановах Верховного Суду від 13 лютого 2019 року у справі № 757/21343/15-ц (провадження № 61-19134св18), від 15 липня 2020 року у справі № 185/1265/17 (провадження № 61-39194св18) та постанові Верховного Суду України 
від 4 листопада 2015 року у справі № 6-1120цс15 (пункт 1 частини другої 
статті 389 ЦПК України).
Ухвалою Верховного Суду від 16 січня 2025 року справу призначено до судового розгляду.
Встановлені судами першої і апеляційної інстанцій обставини справи
Суди встановили, що 23 січня 2014 року сторони уклали договір позики № 23/1, відповідно до умов якого ОСОБА_1 надав ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 111 830 грн, що за комерційним курсом АТ КБ «ПриватБанк» на день укладення договору становить 13 250 доларів США, а позичальник зобов`язується кошти повернути після закінчення строку позики в повному обсязі з урахуванням комерційного курсу АТ КБ «ПриватБанк» на день повернення 
позики (пункт 1.1 договору).
Зі змісту вказаного договору позики суди встановили, що, укладаючи цей договір, ОСОБА_1 як позикодавець та ОСОБА_2 погодили такі умови:
- позикодавець надає позику (поворотну фінансову допомогу) в готівковій формі одночасно з підписанням договору та наданням розписки (пункти 2.1, 2.2);
- строк надання позики (поворотної фінансової допомоги) позичальнику становить одинадцять місяців з моменту підписання договору (пункт 3.1);
- після закінчення строку дії договору позичальник зобов`язується протягом семи днів повернути позичальнику суму позики в готівковій формі одночасно з поверненням розписки (пункти 4.1, 4.2);
- у разі порушення строку повернення позики, передбаченого пунктом 3.1 договору (з урахуванням пункту 4.1 договору) позичальник сплачує позикодавцю пеню в розмірі 1 % від загальної суми позики за кожен день прострочення (пункт 6.1);
- позовна давність за договором позики становить 10 років (пункт 7.5).
Суди встановили, що ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 111 830 грн, однак зобов`язання за договором позики не виконав, грошові кошти у строки, визначені договором, не повернув. Зазначені обставини сторони не заперечували.
Позиція Верховного Суду, мотиви, якими керується суд, та застосовані норми права
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши правильність застосування норм матеріального права і додержання процесуального права в межах вимог та доводів касаційних скарг, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, і відзивів на них, суд дійшов таких висновків.
 
Щодо вирішення вимог первісного позову про стягнення основної заборгованості за договором позики
Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
У частині першій статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить обов`язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.
Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
У статті 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).
Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України у редакції Кодексу, чинній на час складання розписки, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.
Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.
Згідно з частинами першою та другою статті 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.
Оцінивши надані позивачем договір позики № 23/1 та розписку, апеляційний суд вказав, що умови наданої розписки передбачають домовленість сторін про те, що борг, який підлягає поверненню, становить 111 830 грн, що еквівалентно 
13 250 доларів США.
Ухвалюючи рішення, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, тому сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом валюти на день платежу. За таких обставин апеляційний суд правильно зазначив про помилковість висновку суду першої інстанції щодо стягнення заборгованості у розмірі 111 830 грн.
Касаційний суд погоджується з висновком апеляційного суду, керуючись таким.
Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (частина перша статті 526 цього Кодексу).
Оскільки позичальник умов договору позики щодо своєчасного повернення суми боргу не виконував, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про стягнення позики в судовому порядку.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Здійснюючи тлумачення закону під час його застосування до конкретних правовідносин, суд повинен керуватися як завданням судочинства, так і загальними засадами цивільного законодавства, серед яких, зокрема, визначені справедливість, добросовісність та розумність.
Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
У контексті статей 524, 533-535 ЦК України можна зробити висновок, що грошовим є зобов`язання, яке виражається в грошових одиницях України (грошовому еквіваленті в іноземній валюті чи в іноземній валюті), таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана сплатити гроші на користь другої сторони (кредитора), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Відповідно до статті 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Гривня є законним платіжним засобом на території України.
Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.
Гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.
Ураховуючи умови договору позики та положення статті 533 ЦК України, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про стягнення суми боргу за курсом долара США.
Подібні правові висновки Верховний Суд виклав у постановах від 19 вересня 
2018 року у справі № 766/730/17 (провадження № 61-11918св18), від 20 грудня 
2019 року у справі № 703/3521/16-ц (провадження № 61-18528св19), від 23 вересня 2020 року у справі № 357/5634/18 (провадження № 61-10862св20) та від 7 жовтня 2020 року у справі № 128/2085/17 (провадження № 61-2141св19), підстав відступати від яких касаційний суд не встановив.
Колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги  ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Музиченко Ю. В., про неврахування апеляційним судом висновку Верховного Суду щодо застосування статті 1046 ЦК України, 
викладеного у постанові від 13 лютого 2019 року у справі № 757/21343/15-ц (провадження № 61-19134св18), оскільки Велика Палата Верховного 
Суду у постанові від 7 липня 2020 року у справі № 296/10217/15-ц 
(провадження № 14-727цс19) керувалася тим, що частина друга статті 533 ЦК України допускає можливість визначення грошового зобов`язання в еквіваленті, визначеному в іноземній валюті, та в такому випадку сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається у гривнях. При цьому у справі, яка переглядається, умови договору позики, а саме пункт 1.1, містять зобов`язання ОСОБА_2 про повернення суми позики у готівковій формі у гривні, сума якої на час повернення позики має бути еквівалентною 13 250 доларів США.
Щодо вирішення вимог первісного позову про стягнення пені на підставі 
пункту 6.1 договору позики
У справі, яка переглядається, зі змісту пункту 6.1 договору позики суди встановили, що у разі порушення строку повернення позики, передбаченого 
пунктом 3.1 договору (з урахуванням пункту 4.1 договору), позичальник сплачує позикодавцю пеню в розмірі 1 % від загальної суми позики за кожен день прострочення.
Ухвалюючи рішення в частині стягнення цієї складової боргу, суд першої інстанції застосував спеціальну позовну давність, про застосування наслідків спливу якої заявив відповідач за первісним позовом, і дійшов висновку про стягнення цієї складової боргу у розмірі 408 179 грн, здійснивши її розрахунок із суми основного зобов`язання, яке визначив у розмірі 111 830 грн.
Суд апеляційної інстанції погодився з таким висновком місцевого суду, незважаючи на висновок про зміну рішення суду першої інстанції в частині визначення суми основного зобов`язання за договором позики з 111 830 грн до 359 605 грн.
Такий висновок суду апеляційної інстанції є помилковим, оскільки зміна розміру основного зобов`язання, яка є базою нарахування пені, призводить до зміни розміру пені.
Водночас як місцевий суд, так і апеляційний суд вважали, що договір позики 
не містить умов про збільшення спеціальної позовної давності.
З такими висновками судів першої та апеляційної інстанцій погодитись не можна.
Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Відповідно до вимог частини другої статті 551 ЦК України та умов договору позики (пункт 6.1) пеня за порушення строків повернення кредиту визначена сторонами в розмірі 1 % від суми невиконаного зобов`язання за кожен день прострочення.
У статті 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки, а до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік (стаття 258 цього Кодексу).
За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права (частина перша статті 261 ЦК України).
За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.
Відповідно до статті 6 ЦК України сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства.
Сторони мають право врегулювати в договорі, передбаченому актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами (частина друга статті 6 ЦК України).
За змістом частини третьої цієї статті сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, однак не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.
Відповідно до частини першої статті 259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.
Враховуючи аналіз зазначених правових норм, можна дійти висновку про досягнення сторонами договору згоди про збільшення позовної давності за всіма вимогами і така домовленість за змістом і формою відповідає вимогам 
статті 6 і частини першої статті 259 ЦК України.
Такий висновок узгоджується з висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 24 лютого 2016 року у справі № 6-1824цс15, про неврахування якого судами першої та апеляційної інстанцій зазначав ОСОБА_1 у касаційній скарзі.
У справі, яка переглядається, суди встановили, що пунктом 7.5 договору позики його сторони погодили збільшення позовної давності за цим договором до 10 років.
Суди першої та апеляційної інстанцій помилково вважали, що зазначений пункт договору позики не вказує про збільшення сторонами спеціальної позовної давності, оскільки зміст пункту 7.5 договору позики свідчить про збільшення позовної давності за усіма зобов`язаннями, що виникли з договору, і положень про її продовження виключно за загальною позовною давністю договір не містить.
Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для застосування спеціальної позовної давності, встановленої законом до вимог про стягнення пені на підставі пункту 6.1 договору позики.
Водночас суди першої та апеляційної інстанцій не надали належної оцінки доводам ОСОБА_2 про необхідність зменшення неустойки у зв`язку з тим, що її розмір значно перевищує розмір заборгованості за договором позики.
За змістом статей 546, 548, 549 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися відповідно до вимог закону або умов договору, зокрема, неустойкою, яку боржник повинен сплатити в разі порушення зобов`язання.
Відповідно до частини першої статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, яке боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язанням.
Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).
Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно.
Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір установлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі (частини перша, друга статті 551 ЦК України).
У разі якщо розмір неустойки перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення, суд може його зменшити (частина третя статті 551 ЦК України).
Отже, частина третя статті 551 ЦК України з урахуванням наведених норм процесуального права щодо загальних засад цивільного судочинства дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що її розмір значно перевищує розмір збитків.
Такий висновок Велика Палата Верховного Суду виклала у постанові від 28 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18), про неврахування якої судами зазначає представник ОСОБА_2 .
Судова практика щодо зменшення розміру неустойки за умови, що її розмір значно перевищує розмір збитків, є сталою і послідовно застосовується судами. 
Велика Палата Верховного Суду у постановах від 28 червня 2019 року 
у справі № 761/9584/15-ц та від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 також зазначила про необхідність зменшення розміру неустойки, якщо він є завищеним порівняно зі збитками, які розумно можна було б передбачити.
Однак указані критерії є загальними і не спрямовують сторони на звернення уваги та надання доказів щодо існування інших обставин, а суд - на можливість обґрунтувати зменшення розміру неустойки.
Частина третя статті 551 ЦК України визначила такі підстави для її застосування: значне перевищення розміру неустойки заявленому розміру збитків; наявність інших обставин, які мають істотне значення.
Тобто перелік для застосування зазначеної норми не вичерпний і не конкретизований. Під час застосування частини третьої статті 551 ЦК України суди в основному керуються обставинами конкретної ситуації, внутрішнім переконанням, а також принципами розумності, справедливості і пропорційності у цивільному судочинстві.
Під час розгляду питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, суди мають об`єктивно оцінити, чи є такий випадок винятковим у конкретний справі, з огляду на: інтереси сторін, які заслуговують на увагу; ступінь виконання зобов`язання; причину (причини) неналежного виконання або невиконання зобов`язання; незначність прострочення виконання; наслідки порушення зобов`язання; невідповідність розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам; поведінку винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків); інші обставини, які притаманні конкретній справі.
При цьому потрібно взяти до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.
За практикою судів загальної юрисдикції України істотними обставинами в розумінні вказаних положень ЦК України вважаються, зокрема: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, а й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу (наприклад, відсутність негативних наслідків для позивача через прострочення виконання зобов`язання).
Тобто залежно від виду зобов`язання різняться й критерії застосування норми про можливість зменшення судом розміру неустойки.
Суди мають керуватися обставинами конкретної справи, враховувати передбачені частиною третьою статті 2 ЦПК України основні засади цивільного судочинства, зокрема змагальність сторін, диспозитивність, пропорційність, а також передбачені частиною шостою статті 3 цього Кодексу принципи справедливості, добросовісності та розумності.
З аналізу зазначеного можна виділити такі критерії, які суди повинні враховувати під час застосування частини третьої статті 551 ЦК України: значне перевищення розміру неустойки заявленому розміру збитків (співмірність); наявність інших обставин, які мають істотне значення, якими, зокрема, можуть бути: ступінь виконання зобов`язання боржником; причини неналежного виконання або невиконання зобов`язання; наслідки порушення зобов`язання; поведінка винної сторони щодо вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні.
Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо (стаття 11 ЦПК України).
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України).
Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 статті 3 ЦК України).
Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Згідно з пунктом 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року у справі № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.
Такі висновки Верховний Суд виклав після подання касаційних скарг у постановах від 30 серпня 2023 року у справі № 686/17191/21 (провадження № 61-13254св22).
Вважаючи обґрунтованими вимоги ОСОБА_1 про стягнення пені 
у розмірі 4 055 030 грн, суди першої та апеляційної інстанцій не врахували, що неустойка в 11,2 рази перевищує розмір заборгованості за договором позики (4 055 030 грн) / 359 605 грн), тому неправильно застосували до спірних правовідносин частину третю статті 551 ЦК України.
Згідно зі статтею 412 ЦПК України суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права.
Застосовуючи положення зазначеної статті, колегія суддів вважає за необхідне зменшити розмір неустойки до подвійного розміру заборгованості за договором позики і стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 пеню за договором позики у розмірі 719 210 грн.
Зазначений розмір неустойки відповідає засадам розумності, добросовісності та справедливості.
Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, касаційний суд змінює рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 15 липня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 13 січня 2021 року в частині вирішення первісного позову про стягнення пені за договором позики, збільшивши розмір стягненої судами вказаної складової боргу з 408 179 грн до 719 210 грн, розмір якої дорівнює подвійному розміру заборгованості за основним зобов`язанням.
Касаційна скарга не містить вимог про скасування оскаржуваних судових рішень у частині вирішення зустрічного позову, в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції в цій частині не переглядалося, тому оскаржувані судові рішення у вказаній частині не переглядаються.
Щодо розподілу судових витрат
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
У частинах першій, шостій цієї статті встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Враховуючи часткове задоволення касаційних скарг та зміну постанови апеляційного суду, на користь ОСОБА_1 за рахунок ОСОБА_2 підлягає відшкодуванню судовий збір за подання позову пропорційно задоволених вимог у розмірі 1 949,60 грн (24,37 % * 8 000 грн), за подання апеляційної скарги - пропорційно задоволених її вимог 2 924,40 грн (24,37%*12 000 грн) та за подання касаційної скарги - пропорційно задоволених вимог 3 899,20 грн (24,37% * 16 000 грн), а всього 8 773,20 грн.
Враховуючи зміну постанови апеляційного суду, збільшення розміру пені, яка підлягає стягненню з ОСОБА_2 , та здійснення у зв`язку з цим нового розподілу судових витрат, постанова суду апеляційної інстанції в частині розподілу судових витрат підлягає скасуванню.
Керуючись статтями 400, 409, 410, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 та касаційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Музиченко Юлія Вадимівна, задовольнити частково.
Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 15 липня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 13 січня 2021 року в частині вирішення позовних вимог про стягнення пені змінити, збільшивши розмір стягненої судами пені з 408 179 грн до 719 210 грн.
Постанову Київського апеляційного суду від 13 січня 2021 року в частині вирішення позовних вимог про стягнення основного боргу у розмірі 359 605 грн залишити 
без змін.
Постанову Київського апеляційного суду від 13 січня 2021 року в частині розподілу судових витрат скасувати.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 8 773,20 грн у відшкодування судового збору.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточноюі оскарженню не підлягає.
Головуючий Судді  	І. М. Фаловська С. О. Карпенко В. Є. Петров В. В. Пророк В. В. Сердюк