ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Номер провадження 22-ц/821/1865/25; 22-ц/821/1877/25	Головуючий по 1 інстанції	
Справа №699/460/24 Категорія: 310000000  	Літвінова Г. М. 	
  	Доповідач в апеляційній інстанції	
  	Новіков О. М. 	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

       13 листопада 2025 року Черкаський апеляційний суд в складі колегії:

суддів Новікова О.М., Василенко Л.І., Карпенко О.В.,
за участю секретаря Костенко А.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу  представника ОСОБА_1 – адвоката Біланенка Віктора Миколайовича на рішення Корсунь-Шевченківського районного суду Черкаської області від 08 серпня 2025 року та апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 – адвоката Гуменюка Івана Юрійовича на додаткове рішення Корсунь-Шевченківського районного суду Черкаської області від 25 серпня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна,-
в с т а н о в и в:

У березні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом.
В обґрунтування позовних вимог зазначав, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 24.10.2012 до 05.03.2024.
Під час шлюбу позивач разом з відповідачем набули у власність за договором купівлі-продажу житловий будинок з надвірними спорудами та земельну ділянку для будівництва та обслуговування будинку за адресою: АДРЕСА_1 . Указана нерухомість зареєстрована на праві спільної часткової власності за ОСОБА_3 (1/2 частка) та відповідачкою (1/2 частка).
У позові вказано, шо після розлучення сторони не можуть дійти згоди щодо поділу спільного майна, зокрема, указаного житлового будинку з прибудовами та земельної ділянки, на якій розташований будинок.
З огляду на викладене, позивач просив суд:
- здійснити поділ спільного майна: житлового будинку з прибудовами та земельної ділянки, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , що є об`єктом права спільної сумісної власності;
- визнати за позивачем право приватної власності на 1/4 частину житлового будинку загальною площею 130,4 кв.м, житловою - 80,0 кв.м, прибудова, ганок, гараж, літня кухня, погріб, убиральня, огорожа, ворота, хвіртка;
-визнати за позивачем право власності на 1/4 земельної ділянки площею 0,0947 га, кадастровий номер 7122510100:05:013:0024 для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд.
Зустрічний позов мотивований тим, що за час проживання у шлюбі, крім 1/2 частини спірного будинку та земельної ділянки, було придбано чотири транспортні засоби: TOYOTA AVENSIS, 2011 р.в, об`єм двигуна 1798 кв.см, дата реєстрації 03.06.2021; OPEL ASTRA, 2005 р.в., об`єм двигуна 1686 кв.см, дата реєстрації 16.09.2021; RENAULT KANGOO, 2011 р.в., об`єм двигуна 1461 кв.см, дата реєстрації 11.08.2015; та RENAULT KANGOO, 2007 р.в., об`єм двигуна 1461 кв.см, дата реєстрації 14.04.2015.
У зустрічному позові вказано, що автомобіль RENAULT KANGOO, 2007 р.в., перебуває у користуванні ОСОБА_1 , а всі інші автомобілі відчужені первісним позивачем у період, коли сторони вже не проживали разом і ОСОБА_2 на надавала своєї згоди чоловіку на їх відчуження.
На підставі викладеного ОСОБА_2 просила суд:
-визнати об`єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 автомобіль марки RENAULT KANGOO, 2007 р.в., об`єм двигуна 1461 кв.см.;
- припинити право ОСОБА_2 на автомобіль марки RENAULT KANGOO, 2007 р.в., об`єм двигуна 1461 кв.см.;
-стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію вартості частини автомобілів марки: TOYOTA AVENSIS, 2011 р.в, об`єм двигуна 1798 кв.см, дата реєстрації 03.06.2021; OPEL ASTRA, 2005 р.в., об`єм двигуна 1686 кв.см, дата реєстрації 16.09.2021; RENAULT KANGOO, 2011 р.в., об`єм двигуна 1461 кв.см, дата реєстрації 11.08.2015; та RENAULT KANGOO, 2007 р.в., об`єм двигуна 1461 кв.см, дата реєстрації 14.04.2015 в розмірі 368578 грн.
Ухвалою суду від 06.05.2024 зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя прийнято до спільного розгляду з позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя. Вимоги за зустрічним позовом об`єднано в одне провадження з первісним позовом.
Рішенням Корсунь-Шевченківського районного суду Черкаської області від 08 серпня 2025 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя задоволено.
Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна задоволено частково.
Визнано спільною сумісною власністю колишнього подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 таке майно:
- (одну другу) частку житлового будинку з надвірними спорудами, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 ;
- (одну другу) частку земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд площею 0,0947 га, кадастровий номер 7122510100:05:013:0024, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 ;
- транспортний засіб RENAULT KANGOO, 2007 р.в., об`єм двигуна 1461 см2, дата реєстрації 14.04.2015.
Припинено право ОСОБА_2 на автомобіль марки RENAULT KANGOO, 2007 р.в., об`єм двигуна 1461 кв.см.
Визначено рівними розмір часток колишнього подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у спільному сумісному майні подружжя та визнати за кожним з них право власності на:
-1/4 (одну четверту) частину житлового будинку з надвірними спорудами, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 ;
-1/4 (одну четверту) частину земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд площею 0,0947 га, кадастровий номер 7122510100:05:013:0024, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 компенсацію (однієї другої) частини вартості автомобілів TOYOTA AVENSIS, 2011 р.в, об`єм двигуна 1798 см2, дата реєстрації 03.06.2021; OPEL ASTRA, 2005 р.в., об`єм двигуна 1686 см2, дата реєстрації 16.09.2021; RENAULT KANGOO, 2011 р.в., об`єм двигуна 1461 см2, дата реєстрації 11.08.2015; RENAULT KANGOO, 2007 р.в., об`єм двигуна 1461 см2, дата реєстрації 14.04.2015 у загальному розмірі 366 578,00 грн. 
Стягнуто з ОСОБА_2 в дохід держави судові витрати по оплаті судового збору у розмірі 1170,99 грн.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 понесені судові витрати у виді судового збору в розмірі 1721,51 грн.
Додатковим рішенням Корсунь-Шевченківського районного суду Черкаської області від 25 серпня 2025 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 , понесені судові витрати на правничу допомогу в розмірі 13 626,00 грн.
Додатковим рішенням Корсунь-Шевченківського районного суду Черкаської області від 25 серпня 2025 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати на правничу допомогу в розмірі 13 626,00 грн.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що 1/2 частина спірного житлового будинку з господарськими будівлями, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 і зареєстрована на праві власності за відповідачкою ОСОБА_2 , є спільною сумісною власністю подружжя. При цьому суд визначає рівними розмір часток сторін у праві спільної власності на вказаний спірний житловий будинок з господарськими будівлями і визнає за позивачем право власності на 1/4 частину будинку з відповідною частиною надвірних споруд.
Оскільки суд визнає, що первісному позивачу належить 1/4 частина у праві власності на спірний будинок, то відповідно за позивачем слід визнати право власності на 1/4 частину спірної земельної ділянки, на якій розташований спірний будинок, без визначення цих частин в натурі.
Щодо спірних транспортних засобів сторона первісного позивача ОСОБА_1 не заперечувала тих обставин, що всі транспортні засоби TOYOTA AVENSIS, 2011 р.в, об`єм двигуна 1798 см2, дата реєстрації 03.06.2021, OPEL ASTRA, 2005 р.в., об`єм двигуна 1686 см2, дата реєстрації 16.09.2021, RENAULT KANGOO, 2011 р.в., об`єм двигуна 1461 см2, дата реєстрації 11.08.2015 та RENAULT KANGOO, 2007 р.в., об`єм двигуна 1461 см2, дата реєстрації 14.04.2015, набуті на його ім`я у період шлюбу на підставі договорів купівлі-продажу.
Передача батьком позивача коштів подружжю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на придбання автомобіля RENAULT KANGOO, 2007 р.в. у розмірі, що перевищує у двадцять разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян мала бути вчинена у письмовій формі.
Первісний позивач ОСОБА_1 не довів у суді належними, допустимими, достатніми та достовірними доказами, що автомобіль RENAULT KANGOO, 2007 р.в. був придбаний за кошти батьків позивача і не є спільною сумісною власністю подружжя. Судом не взято до уваги покази свідка ОСОБА_4 – батька позивача, оскільки він у цьому питанні є прямо заінтересованою особою. Крім того, сам факт здійснення батьком позивача підприємницької діяльності на час купівлі спірного автомобіля не свідчить про те, що у батька позивача були гроші на автомобіль. Однак, навіть якщо останній мав фінансову можливість придбати автомобіль, це не свідчить, що набутий його сином (позивачем) ОСОБА_1 автомобіль RENAULT KANGOO, 2007 р.в., був придбаний саме за гроші батька позивача.
За таких обставин суд виснував, що спірні автомобілі TOYOTA AVENSIS, 2011 р.в, OPEL ASTRA, 2005 р.в., RENAULT KANGOO, 2011 р.в., RENAULT KANGOO, 2007 р.в, набуті у період шлюбу і всі мали статус спільної сумісної власності подружжя.
При поділі спірних транспортних засобів суд виходив з того, що позивач ОСОБА_1 спільні транспортні засоби продав без згоди відповідачки, тобто це спірне майно вибуло з власності сторін. З огляду на викладене позивач має право на отримання грошової компенсації вартості своєї частки (1/2) у праві спільної сумісної власності на це спірне майно.
Додаткове судове рішення, яким стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати на правничу допомогу в розмірі 13 626,00 грн. мотивовано тим, що саме такий розмір витрат відповідатиме вимогам розумності та справедливості.
Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 – адвокат Біланенко В.М. оскаржив його в апеляційному порядку в частині компенсації вартості автомобілів, вказуючи, що судове рішення винесене у даній частині з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, а тому просив його скасувати, ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_2 у частині стягнення компенсації вартості автомобілів.
Апеляційна скарга мотивована тим, що автомобіль TOYOTA AVENSIS був перереєстрований на ОСОБА_5 у зв`язку з наявністю боргових зобов`язань за договором позики від 10.04.2022 року, кошти за якими були витрачені на потреби сім`ї. 
Щодо автомобіля OPEL ASTRA, то зазначено, що фактично шлюбні відносини між сторонами станом на придбання автомобіля були припинені. Автомобіль був придбаний ОСОБА_1 за свої власні кошти і він є його особистою приватною власність, а тому при перереєстрації цього автомобіля 16.01.2024 року на іншу особу, письмова згода колишньої дружини, ОСОБА_2 була не потрібна.
У частині автомобіля RENAULT KANGOO, 2011 р.в., то ОСОБА_1 стверджує, що даний автомобіль був проданий ОСОБА_6 по генеральній довіреності і саме на ці кошти було придбано автомобіль TOYOTA AVENSIS.
Також, вказує, що автомобіль RENAULT KANGOO, 2007 р.в. був придбаний по проханню батька ОСОБА_4 , за кошти батька та фактично знаходиться у його користуванні вже більше 10 років.
У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 – адвокат Гуменюк І.Ю. вказує, що спірні автомобілі були набуті під час перебування позивача та відповідача у шлюбі, а тому є спільною сумісною власністю подружжя.
З грудня 2023 року сторони почали обговорювати розлучення та саме з цього моменту ОСОБА_1 почав відчужувати спільне майно без згоди іншого з подружжя.
Зазначає, що ОСОБА_2 не надавала своєї згоди на укладення договору позики своїм колишнім чоловіком, ОСОБА_1 , не підписувала та не ознайомлювалась з жодним проектом договору позики, не надавала своєї згоди на передачу автомобіля в заставу. Крім того, кошти отримані колишнім чоловіком в інтересах сім`ї використані не були.
Вказує, що автомобіль OPEL ASTRA було зареєстровано 16.09.2021 року, тобто під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі. Доказів того, що витрачені на автомобіль кошти були особистою приватною власністю відповідача, надано до суду не було. Твердження апелянта про те, що на той момент шлюбні відносини були фактично припиненими, є неспроможними, оскільки сторонами в 2022 році спільно придбавалось нерухоме майно і питання про припинення шлюбних відносин не було.
Апелянт стверджує, що автомобіль RENAULT KANGOO, 2011 р.в. було продано за довіреністю, однак видача розписки та довіреності на володіння, користування та розпорядження автомобілем без належного укладення договору купівлі-продажу не вважається укладеним договором та не є підставою для набуття права власності.
Щодо автомобіля RENAULT KANGOO, 2007 р.в., то жодних доказів передачі коштів батьком апелянта для його придбання до суду надано не було.
10 вересня 2025 року адвокат Гуменюк І.Ю. в інтересах ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу на додаткове рішення суду від 25.08.2025 року, вказуючи, що судом при його ухваленні було порушено норми процесуального права, а тому просив його скасувати та залишити заяву ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення без розгляду.
Апеляційна скарга мотивована тим, що не направлення стороною первісного позивача на адресу первісного відповідача документів, які підтверджують понесені витрати на правничу допомогу, а також розгляд заяви про ухвалення додаткового рішення без повідомлення учасників справи, позбавило відповідача можливості подати до суду клопотання про неспівмірність розміру таких витрат відповідно до частини шостої статті 137 ЦПК України. 
У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 – адвокат Біланенко В.М. вказує, що направляючи заяву з додатками через підсистему «Електронний суд», він скористався функцією «направити сторонам», однак по технічній причині заява з додатками була направлена не стороні по справі, конкретно представнику відповідача ОСОБА_7 , а відправнику.
Однак, вважає, що такі обставини не могли вплинути на те, що представник позивача не мав можливості подати до суду клопотання про неспівмірність розміру витрат на правничу допомогу. ОСОБА_7 зареєстрований у підсистемі «Електронний суд» та має доступ до матеріалів провадження, а тому міг і повинен був ознайомитися із цими документами.
Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість судових рішень в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд доходить наступних висновків.
Судове рішення по суті спору оскаржується в частині стягнення компенсації вартості автомобілів, а тому перегляду у суді апеляційної інстанції підлягає саме у даній частині, що відповідатиме вимогам частини 1 статті 367 ЦПК України.
Як вбачається із матеріалів справи та установлено судом першої інстанції, що між сторонами 24.10.2012 було укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу НОМЕР_1 (а.с. 1, т.1).
Шлюб було розірвано рішенням Корсунь-Шевченківського районного суду Черкаської області від 05.03.2024 (а.с. 13).
Відповідно до нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу житлового будинку, посвідченого 19.01.2022 приватним нотаріусом Грищенко С.Г. під час шлюбу на ім`я відповідачки та ОСОБА_8 у спільну часткову власність по 1/2 частці кожній було придбано житловий будинок з надвірними спорудами, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 192, т.1). Ринкова вартість будинку з надвірними спорудами становить 840 787,90 грн.
Відповідно до п.1.1 договору будинок з надвірними спорудами розташований на земельній ділянці приватної власності площею 0,0947 га, цільовим призначенням: для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер 7122510100:05:013:0024, яка відчужується одночасно з укладенням цього договору.
Згідно з пунктом 3.2 цього договору ОСОБА_2 перебуває у зареєстрованому шлюбі і 1/2 частка житлового будинку, що купується за цим договором, набувається нею у спільну сумісну власність подружжя. Згода на купівлю 1/2 частки вказаного житлового будинку надана особисто чоловіком покупця ОСОБА_1 .
Право власності на будинок на підставі указаного договору купівлі-продажу 19.01.2022 було зареєстровано за ОСОБА_2 та за ОСОБА_8 на 1/2 частину за кожною з них у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, реєстраційний номер нерухомого майна 2401424771225, що підтверджується Витягами з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с. 236-237, т.1).
19.01.2022 ОСОБА_2 та ОСОБА_8 на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки, посвідченого приватним нотаріусом Грищенко С.Г., набули права власності на земельну ділянку площею 0,0947 га, кадастровий номер 7122510100:05:013:0024 по АДРЕСА_1 (а.с.149, т.1). Ринкова вартість земельної ділянки 112 086,92 грн.
Згідно з Інформаційною довідкою № 368234565 від 03.03.2024 у Державному реєстрі речових прав на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 19.01.2022, посвідченого приватним нотаіусом Грищенко С.Г., 19.01.2022 зареєстровано за ОСОБА_2 та ОСОБА_8 на 1/2 частину за кожною з них право власності на земельну ділянку пощею 0,0947 га, кадастровий номер 7122510100:05:013:0024 (а.с.26, т. 1).
Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу ОСОБА_1 з 11.08.2015 є власником транспортного засобу RENAULT KANGOO, 2011 р.в., д.н.з НОМЕР_2 (а.с. 57, т.1).
Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу ОСОБА_1 з 16.09.2021 є власником транспортного засобу OPEL ASTRA, 2005 р.в, р.н. НОМЕР_3 (а.с.30, т.1).
Згідно із Звітом про оцінку транспортного засобу, складеного ФОП СОД ОСОБА_9 ринкова вартість транспортного засобу RENAULT KANGOO, 2011 р.в., н.з. НОМЕР_2 , свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_4 від 11.08.2015, станом на дату оцінки (22.03.2024) становить 160 083,00 грн. (а.с.56, т.1).
Згідно із Звітом про оцінку транспортного засобу, складеного ФОП СОД ОСОБА_9 ринкова вартість транспортного засобу OPEL ASTRA, 2005 р.в, р.н. НОМЕР_3 , свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_5 від 16.09.2021, станом на дату оцінки (22.03.2024) становить 131 565,00 грн. (а.с.59, т.1).
Згідно із Звітом про оцінку транспортного засобу, складеного ФОП СОД ОСОБА_9 ринкова вартість транспортного засобу RENAULT KANGOO, 2007 р.в., н.з. НОМЕР_6 , станом на дату оцінки (22.03.2024) становить 94 198,00 грн. (а.с. 64, т.1).
Згідно із Звітом про оцінку транспортного засобу, складеного ФОП СОД ОСОБА_9 ринкова вартість транспортного засобу TOYOTA AVENSIS, 2011 р.в, об`єм двигуна 1798 см2, дата реєстрації 03.06.2021станом на дату оцінки (22.03.2024) становить 347 310,00 грн.
Довідкою Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС у Вінницькій, Черкаській та Кіровоградській областях від 08.03.2024 підтверджується, що згідно з відомостями Єдиного державного реєстру транспортних засобів станом на 07.03.2024 за ОСОБА_1 , ІПН НОМЕР_7 , протягом останніх десяти років зареєстровано (перереєстровано) транспортні засоби:
автомобіль TOYOTA AVENSIS, 2011 р.в, об`єм двигуна 1798 см2, дата реєстрації 03.06.2021, перереєстрований на іншу особу 25.12.2023;
автомобіль OPEL ASTRA, 2005 р.в., об`єм двигуна 1686 см2, дата реєстрації 16.09.2021, перереєстрований на іншу особу 16.01.2024;
автомобіль RENAULT KANGOO, 2011 р.в., об`єм двигуна 1461 см2, дата реєстрації 11.08.2015, перереєстрований на іншу особу 30.12.2023;
автомобіль RENAULT KANGOO, 2007 р.в., об`єм двигуна 1461 см2, дата реєстрації 14.04.2015.
Відповідно до листа від 29.05.2024 Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС у Вінницькій, Черкаській та Кіровоградській областях, 03.06.2021 в ТЦС 7144 за договором купівлі-продажу №8003/21/002286 від 28.05.2021, який було укладено із суб`єктом господарювання, що здійснює торгівлю мототранспортними засобами, ПП "Галич Сервіс Груп", на ОСОБА_1 було зареєстровано автомобіль TOYOTA AVENSIS, сірого кольору, 2011 року випуску, д.н.з. НОМЕР_8 .
25.12.2023 в ТСЦ 3245 було перереєстровано цей автомобіль TOYOTA AVENSIS на ОСОБА_5 з укладанням договору купівлі-продажу через електронні сервіси та зовнішні ресурси;
16.09.2021 в ТСЦ 7144 на ОСОБА_1 , ІПН НОМЕР_7 , було зареєстровано автомобіль, привезений із-за кордону по ВМД №902040/2021/402036 від 15.09.2021, виданій Черкаською митницею ДФС: OPEL ASTRA, 2005 р.в., д.н.з. НОМЕР_3 ;
16.05.2024 в ТСЦ 3245 було перереєстровано автомобіль OPEL ASTRA, 2005 р.в., з укладанням договору купівлі-продажу на користь ОСОБА_10 ;
11.08.2015 в ТСЦ 7104 відповідно до ВМД № 101060000/2015/010423 від 20.07.2015, вид. Житомирська митния ДФС, було зареєстровано автомобіль RENAULT KANGOO, д.н.з. НОМЕР_2 на ОСОБА_1 , ІПН НОМЕР_7 ;
30.12.2023 в ТСЦ 7144 на ОСОБА_1 за договором купівлі-продажу № 4439, який було укладено через із суб`єктом господарювання, що здійснює торгівлю мототранспортними засобами, ТОВ "Автомобільна торгівельна мережа", було зареєстровано RENAULT KANGOO, 2011 року випуску, д.н.з. НОМЕР_2 .
25.05.2021 ОСОБА_1 видав ОСОБА_6 довіреність на користування, розпорядження автомобілем RENAULT KANGOO, 2011 року випуску, д.н.з. НОМЕР_2 . Довіреність посвідчена приватним нотаріусом Грищенко С.Г.
29.12.2023 ОСОБА_1 уклав з ТОВ "Автомобільна торгівельна біржа" договір комісії 4439 щодо продажу ОСОБА_6 транспортного зсобу RENAULT KANGOO, 2011 року випуску, д.н.з. НОМЕР_2 , за 20 200,00 грн
30.12.2023 ОСОБА_11 уклала із ТОВ "Автомобільна торгівельна біржа" договір купівлі-продажу транспортного засобу 4439, згідно з яким купила транспортний засіб RENAULT KANGOO, 2011 року випуску, д.н.з. НОМЕР_2 за 20 200,00 грн (а.с.143, т.1).
Представник позивача адвокат Біланенко В.М. надав суду копію геолокації перебування ОСОБА_1 станом на 10.04.2022 у м. Регенсбурзі (Німеччина) та копію закордонного паспорта ОСОБА_5 на дату 10.04.2022 з відміткою про в`їзд в Євросоюз 24.03.2022 та виїзд 05.06.2022 (а.с. 28, т.2).
З наданої позивачем копії договору позики вбачається, що 10.04.2022 між ОСОБА_5 як позикодавцем, та ОСОБА_1 як позичальником, було укладено простий письмовий договір позики, згідно з яким позикодавець передає у власність позичальника грошові кошти у розмірі 250 000,00 грн, що еквівалентно 8 000,00 євро, які позичальник зобов`язався повернути до 10.04.2024.
Згідно з п. 7 договору позики сторони домовилися про те, що у разі неспроможності позичальника повернути позику у встановлений у договорі строк, позичальник зобов`язується перереєструвати і передати в рахунок боргу позикодавцеві автомобіль ТОYОТА AVENSIS, 2011 року випуску, реєстрацiйний номер НОМЕР_9 , номер кузова НОМЕР_10 l l 6, який належить позичальнику на праві власності.
Відповідно до п. 8 грошові кошти, які є предметом цього договору не є спільною сумісною власністю подружжя та є особистою приватною власністю позикодавця.
Зазначено у п. 9 договору, що він вчиняється за згодою дружини позичальника ОСОБА_2 .
Договір укладено у простій письмовій формі та підписано позивачем ОСОБА_1 і ОСОБА_5 . Підпис відповідача ОСОБА_2 на цьому договорі відсутній.
Згідно з копією розписки від 10.04.2022, складеною у м. Регенсбург (Німеччина) за підписом ОСОБА_1 останній отримав від ОСОБА_5 грошові кошти у сумі 250 000,00 грн відповідно до договору позики від 10.04.2022 у день підписання договору та складання розписки.
Первісний позивач надав суду нібито довідку про свою роботу в компанії UAB DUTE KLAIPEDA від 27.09.2021. За пояснення представника ОСОБА_12 ця довідка мала б підтвердити, що позивач ОСОБА_1 працював за кордоном та мав стабільний дохід, за рахунок якого купував транспортні засоби. Суд визнав цю довідку недопустимим доказом, оскільки вона складена іноземною мовою. Зміст цієї довідки встановити не надалося можливим.
На підтвердження тих обставин, що батько позивача ОСОБА_4 міг купити спірний автомобіль RENAULT KANGOO, 2011 року випуску, за власні кошти позивач надав суду інформаційну довідку про реєстрацію ОСОБА_4 ФОП з 30.07.2013 (11 років 4 місяці), основний вид діяльності - 01.41 Розведення великої рогатої худоби молочни порід, інші 46.33 Оптова торгівля молочними продуктами, яйцями, харчовими оліями та жирами (а.с.136, т.2).
Під час допиту у суді першої інстанції батько первісного позивача – ОСОБА_4 підтвердив, що він дійсно майже рік, з липня 2013 до вересня 2014 року, був зареєстрований як ФОП. Мав заощадження. У нього виникла необхідність у купівлі нового автомобіля. Свідок дав гроші своєму синові (первісному позивачу), а він поїхав на західну Україну та придбав там автомобіль RENAULT KANGOO, 2007 р.в., який позивач зареєстрував на своє ім`я. Свідок зазначив, що переважно часе він користується цим автомобілем, однак за необхідності цим автомобілем користувався і його син, коли проживав на території України. Свідок повідомив, що грошові кошти синові на купівлю автомобіля надавав готівкою, жодні розписки чи інші документи щодо передачі коштів не складалися.
Також у судовому засіданні суду першої інстанції свідок ОСОБА_13 повідомив, що з дитинства є другом первісного позивача ОСОБА_1 та постійно підтримують стосунки, є кумами. Первісного відповідача у справі ОСОБА_2 знає як колишню дружину позивача. Свідок підтвердив, що у 10.04.2022 у м. Регенсбурзі (Німеччина) разом зі своєю дружиною ОСОБА_5 вони зустрілися з ОСОБА_1 , який повідомив, що разом з дружиною придбав будинок, однак потребує грошей для його ремонту. На прохання ОСОБА_1 дружина свідка позичила ОСОБА_1 8000,00 євро, про що була складена розписка. Наступного дня ОСОБА_1 віддав ці позичені кошти їм для того, щоб свідок організував передачу грошей в Україну відповідачу ОСОБА_2 . Сестра свідка ОСОБА_14 світлана періодично приїжджала до сина у Польщу, у квітні та травні 2022 року, де свідок двічі по 3000,00 євро передавав позичені ОСОБА_1 кошти для його тоді ще дружини. Особисто з відповідачкою ОСОБА_15 свідок не спілкувався, гроші їй не передавав, домовленостей ніяких не досягав.
Свідок ОСОБА_5 підтвердила тривалі дружні стосунки з первісним позивачем ОСОБА_1 . Повідомила, що у квітні 2022 року у місті Регенсбурзі на прохання ОСОБА_1 позичила йому 8000,00 євро для ремонту придбаного подружжям будинку. Про це були складені у письмовій формі розписка та договір. У договорі передбачили, що у разі, якщо ОСОБА_1 не зможе віддати кошти, то віддасть у власність свідка свій автомобіль Тойота. З відповідачкою свідок взагалі не спілкувалася, гроші передавалися через ОСОБА_16 – сестру чоловіка свідка. У грудні 2023 року ОСОБА_1 повідомив, що гроші віддати не може та запропонував віддати автомобіль. Через за стосунок «Дія» 25.12.2023 між свідком та ОСОБА_1 був укладений договір купівлі-продажу автомобіля ТОYОТА AVENSIS, 2011 р.в. Позивач ОСОБА_1 просив не забирати зразу автомобіль та залишити його у користуванні відповідачки, мотивуючи тим, що можливо ще позику зможе повернути і тоді знову переоформлять автомобіль. Хоча свідок є водійкою з багаторічним стажем, вона не змогла відповісти на запитання яким чином відповідачка могла б користуватися вже чужим автомобілем без належних правовстановлюючих документів (технічного паспорта, довіреності тощо). Після того як сторони навесні 2024 року розлучилися, свідок звернулася до відповідачки з письмовою вимогою повернути автомобіль, однак ОСОБА_2 повідомила, що у неї цього автомобіля немає.
Свідок ОСОБА_16 , яка є рідною сестрою свідка ОСОБА_13 , (друга позивача ОСОБА_1 ) повідомила, що на прохання свого брата передавала гроші відповідачці ОСОБА_2 . У травні 2022 року це була сума у гривні, еквівалентна 3000,00 євро, а в червні 2022 року 3000,00 євро. Гроші передавала особисто відповідачці у себе вдома. У кінці червня 2022 року свідок на прохання позивача ОСОБА_1 передавала 2000,00 євро ОСОБА_17 нібито для передачі відповідачці. Кому ОСОБА_18 передав гроші свідок не знає.
Також судом першої інстанції був допитаний свідок ОСОБА_6 , який повідомив, що йому запропонували купити автомобіль RENAULT KANGOO, 2011 року випуску. Повідомив, що автомобіль він забрав біля місця роботи відповідачки ОСОБА_2 та поїхав разом з ОСОБА_19 оформлювати покупку шляхом складення довіреності. Гроші у сумі 5000,00 доларів він передав особисто ОСОБА_20 , його тоді ще дружина ОСОБА_21 при цьому присутня не була. У кінці 2023 року ОСОБА_22 зв`язався зі свідком та попросив здійснити перереєстрацію автомобіля, оскільки він з дружиною розлучається та має спірні питання щодо майна.
Норми матеріального права, якими керується суд
Відповідно до положень статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Частиною першою статті 69 СК України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
Законодавцем визначено, що право на поділ майна, яке перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.
Згідно з положеннями частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.
Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення (частина перша статті 71 СК України).
Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України.
До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб (частина четверта статті 65 СК України).
Частина четверта статті 65 СК України передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.
У випадку, коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.
За системним тлумаченням частин четвертої та п`ятої статті 71 СК України згоду на отримання компенсації за частину майна при його поділі повинен надати той з подружжя, на чию користь така компенсація присуджується, оскільки іншому з подружжя присуджується майно. Вимога одного з подружжя (позивача) про стягнення з іншого з подружжя (відповідача) грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, не породжує обов`язку такого відповідача попередньо вносити відповідну грошову суму на депозитний рахунок суду.
У пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу відповідно до частин другої та третьої статті 325 ЦК України, можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.
Судам також роз`яснено, що сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначенням кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Поділу підлягає усе майно, що є у спільній сумісній власності подружжя.
Якщо під час вирішення спору про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.
Згідно з частинами першою, п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень. Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач, є підставою для відмови у позові, а в разі, якщо на тому наполягає відповідач, - для відхилення його заперечень проти позову. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційний суд не встановив, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.
Судом установлено, що всі транспортні засоби TOYOTA AVENSIS, 2011 р.в, об`єм двигуна 1798 см2, дата реєстрації 03.06.2021, OPEL ASTRA, 2005 р.в., об`єм двигуна 1686 см2, дата реєстрації 16.09.2021, RENAULT KANGOO, 2011 р.в., об`єм двигуна 1461 см2, дата реєстрації 11.08.2015 та RENAULT KANGOO, 2007 р.в., об`єм двигуна 1461 см2, дата реєстрації 14.04.2015, набуті на ім`я ОСОБА_1 у період шлюбу на підставі договорів купівлі-продажу.
Щодо транспортного засобу TOYOTA AVENSIS, 2011 р.в, об`єм двигуна 1798 см2, дата реєстрації 03.06.2021
У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 наголошує на тому, що вказаний автомобіль був переданий у заставу у зв`язку з укладенням договору позики від 10.04.2022 року та у зв`язку з невиконанням боргових зобов`язань був відчужений на користь позикодавця 25.12.2023 року.
Колегія суддів звертає увагу, що договір позики укладено строком до 10 квітня 2024 року, тобто станом на дату відчуження спірного автомобіля (25.12.2023 року) строк виконання боргових зобов`язань не настав.
Колегія суддів вважає доведеним факт того, що відчуження даного автомобіля було здійснено ОСОБА_1 без згоди своєї дружини, оскільки зворотного матеріали справи не містять і позивач за первісним позовом цього не спростував.
Водночас, колегія суддів вважає за необхідне у частині спірного автомобіля здійснити аналіз договору позики, в якому містилися відомості про заставу даного транспортного засобу.
Як вбачається із договору позики ОСОБА_5 (позикодавець) передала у власність ОСОБА_1 (позичальник) грошові кошти в сумі 250 000,00 грн., що еквівалентно 8000,00 Євро, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві суму позики в строк встановлений цим договором (п.1.1.).
Пунктом 3 даного договору передбачає, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк до 10 квітня 2024 року.
Відповідно до пункту 7.1 договору у разі неспроможності позичальника повернути позику у встановлений в договорі строк, позичальник зобов`язується перереєструвати і передати в рахунок боргу позикодавцеві автомобіль марки TOYOTA AVENSIS, 2011 року випуску, номер кузова НОМЕР_11 , реєстраційний номер НОМЕР_12 , який належить йому, позичальнику на праві власності, відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_13 .
У п. 9 договору зазначено, що він вчиняється за згодою дружини позичальника ОСОБА_2 .
Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).
Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним).
Тобто вказаний договір позики є правомірним, доки його не буде визнано недійсним у судовому порядку.
Відповідно до частини третьої статті 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Частина четверта статті 65 СК України встановлює, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.
До складу майна, що підлягає поділу, входить загальне майно, наявне у подружжя на час розгляду справи, і те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.
Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя.
Якщо наявність боргових зобов`язань підтверджується відповідними засобами доказування, такі боргові зобов`язання повинні враховуватись при поділі майна подружжя.
Таким чином, праву спільної сумісної власності на передані грошові кошти у сумі 250 000,00 грн. кореспондується боргове зобов`язання - повернення грошової суми.
Колегія суддів вважає, що боргові зобов`язання повинні бути враховані при стягненні компенсації на користь ОСОБА_2 , оскільки договір позики є дійсним, в судовому порядку недійсним не визнавався, позикодавець ОСОБА_5 прийняла виконання умов договору шляхом перереєстрації автомобіля на себе, позивачем за зустрічним позовом не спростовано факту використання одержаним коштів за договором в інтересах сім`ї.
Таким чином, за автомобіль TOYOTA AVENSIS, ОСОБА_2 підлягає компенсація у розмірі 48655 грн., виходяди з наданої оцінки вказаного транспортного засобу у сумі 347 310 грн. та розміру боргових зобов`язань у сумі 250000,00 грн.
В цій частині апеляційна скарга представника ОСОБА_1 – адвоката Біланенка Віктора Миколайовича підлягає задоволенню а загальна сума стягнутої вартості автомобілів – зменшенню з 366 578, 00 грн. до 241 578,00 грн.
Щодо автомобіля OPEL ASTRA, 2005 р.в., об`єм двигуна 1686 см2
Як вбачається з матеріалів справи даний автомобіль було придбано 15.09.2021 року, однак, як стверджує ОСОБА_1 , за його особисті кошти, в період, коли фактично шлюбні відносини між подружжям були припинені.
Колегія суддів вважає такі аргументи сторони неспроможними, оскільки вони недоведені належними доказами у справі.
Крім того, слід зауважити, що вказуючи про укладення договору позики 10.04.2022 року в інтересах сім`ї та придбання напередодні у спільну власність житлового будинку (19.01.2022 року), у той же час ОСОБА_1 стверджує, що у 2021 році подружжям фактично припинено шлюбні відносини. Такі доводи сторони на переконання колегії суддів є суперечливими, а тому у даній частині висновки суду першої інстанції не спростовано.
Щодо автомобіля RENAULT KANGOO, 2011 р.в., який був відчужений 30.12.2023 року на іншу особу, то колегія суддів враховує наступне.
ОСОБА_1 вказує, що даний автомобіль ним було продано у 2021 році на підставі довіреності, тобто фактично даний автомобіль вибув із володіння подружжя ще у період шлюбу, та лише у грудні 2023 року був переоформлений на нового власника.
Надаючи оцінку таким аргументам сторони колегія суддів керується правовим висновком викладеним у постанові Верхвоного суду від 15 лютого 2018 року у справі № 640/7052/16-ц (провадження № 61-4678св18), в якому зазначено, що видача довіреності на володіння, користування та розпорядження транспортним засобом без належного укладення договору купівлі-продажу цього транспортного засобу не вважається укладеним відповідно до закону договором та не є підставою для набуття права власності на транспортний засіб особою, яка цю довіреність отримала.
Отже відчуження вказаного автомобіля відбулося без згоди ОСОБА_2 , а тому вона має право на компенсацію частини його вартості.
Факт використання коштів, отриманих від продажу спільного майна в інтересах сім`ї, повинен доводити той із подружжя, хто відчужив таке майно без згоди на це іншого подружжя.
Аналогічний висновок висловлений Верховним Судом у постановахвід 30 січня 2019 року у справі № 158/2229/16-ц (провадження № 61-19420св18) та від 10 червня 2022 року у справі № 544/856/20 (провадження № 61-21406св21).
Колегія суддів зазначає, що матеріали справи не містять доказів, які б свідчили про те, що отримані від реалізації спірного рухомого майна кошти були витрачені в інтересах сім`ї, такі докази ОСОБА_1 не надав.
Щодо автомобіля RENAULT KANGOO, 2007 р.в. 
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що ОСОБА_1 не довів у суді належними, допустимими, достатніми та достовірними доказами, що автомобіль RENAULT KANGOO, 2007 р.в. був придбаний за кошти батьків позивача і не є спільною сумісною власністю подружжя. 
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частин 6 статті 81 ЦПК України).
Колегія суддів вважає, що користування спірним автомобілем батьком позивача за первісним позовом жодним чином не підтверджує факту, що вказаний автомобіль було придбано за його кошти.
Оцінюючи покази свідків суд вірно врахував, що відповідно до ч. 1 ст. 218 ЦК України рішення суду не може грунтуватися на свідченнях свідків у разі недодержання сторонами письмової форми правочину.
Таким чином, у даній частині апеляційна скарга також підягає відхиленню. 
Щодо додаткового судового рішення, на яке подано апеляційну скаргу стороною ОСОБА_2 
13.08.2025 надійшла заява представника первісного позивача адвоката Біланенка Віктора Миколайовича про ухвалення додаткового рішення у справі № 699/460/24, в якій він просив суд ухвалити додаткове рішення у справі №699/460/24 про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 34 280,00 грн.
Стягуючи з ОСОБА_2 судові витрати на професійну правничу допомогу, суд першої інстанції виходив з обґрунтованості цих витрат в певному обсязі.
Перевіряючи доводи апеляційної скарги колегія суддів враховує наступне.
Згідно з ч. 1-6 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Частиною 2 статті 141 ЦПК України встановлено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно до частини 3 статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Згідно з частиною восьмою статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюються судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків, тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
Судом встановлено, що на підтвердження факту понесених позивачем судових витрат на професійну правничу допомогу надано:
-Додаток №1 до договору про надання правничої допомги №2 від 30.01.2024, складений 17.03.2024, згідно з яким сторони узгодили внесення змін до п.4.1 договору про надання правничої допомоги від 30.01.2024. Погодили, що розмір грошової винагороди (гонорару) визначається за 1 год. роботи адвоката станом на дату надання правничої допомоги з розрахунку 50% прожиткового мінімуму для працездатних осіб у 2024 році - 1514,00 грн) та може бути змінений лише за взаємною згодою сторін шляхом підписання додаткової угоди. Адвокат в акті приймання-передачі правничої допомоги зобов`язаний зазначити детальний опис послуг, які надавалися клієнту.
-Акт приймання - передачі виконаних робіт про надання правничої допомоги від 12.08.2025, в якому зазначено, що ОСОБА_1 отримав, а Адвокат надав у справі такі послуги: підготовка позовної заяви про поділ спільного майна подружжя 3 год (1514 х 3=4542,00 грн); підготовка та надання до суду клопотань, супровідних листів та копій документів 30 хв. (500 х8=4000,00 грн); підготовка відповіді на відзив 2 год (1514,00 х 2= 3028,00 грн); ознайомлення з протоколом судового засідання 2 год (1514,00 х 2= 3028,00 грн); участь у судових засіданнях 10 х 1514,00=15140,00 грн; підготовка промови у судових дебатах 3 год. (3 х 1514=4542,00 грн). Усього - 34 280,00 грн.
Отже, додані до заяви про ухвалення додаткового рішення документи є доказами витрат позивача на правничу допомогу, понесених у зв`язку з розглядом справи.
Доказів направлення адвокатом Біланенком В.М. стороні відповідача за первісним позовом заяви про стягнення понесених судових витрат з доказами на підтвердження зазначених судових витрат матеріали справи не містять.
У постанові від 15 листопада 2023 року у справі №308/7190/21 Верховний Суд висловив позицію, відповідно до якої, встановивши порушення установленого процесуальним законом порядку пред`явлення до відшкодування витрат на правничу допомогу, а саме: ненаправлення позивачем на адреси інших учасників справи (відповідачів) документів, які підтверджують понесені витрати на правничу допомогу (докази), суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про відмову у задоволені заяви представника позивача про ухвалення додаткового рішення.
Відповідно до частини дев`ятої статті 83 ЦПК України копії доказів, (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними.
Проаналізувавши доводи сторін, колегія суддів вважає слушними доводи адвоката Біланенка В.М., що представник ОСОБА_2 зареєстрований в ЄСІТС, а тому мав можливість ознайомитися із заявою і додатками до неї в системі Електронний суд, оскільки вони подані до суду в електронній формі.
Щодо доводів викладених в апеляційній скарзі про те, що заява про ухвалення додаткового рішення розглядалася судом першої інстанції без повідомлення учасників справи, то слід врахувати наступне.
Кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру (стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).
Європейський суд з прав людини зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (DIYA 97 v. UKRAINE, №19164/04, § 47, ЄСПЛ, від 21 жовтня 2010 року).
Суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, зокрема, якщо судом не вирішено питання про судові витрати (пункт 3 частини першої статті 270 ЦПК України).
Для вирішення питання про судові витрати суд призначає судове засідання, яке проводиться не пізніше двадцяти днів з дня ухвалення рішення по суті позовних вимог (частина друга статті 270 ЦПК України).
Суд, що ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі протягом десяти днів із дня надходження відповідної заяви. Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення (частина третя статті 270 ЦПК України).
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України) а саме у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 липня 2023 року у справі № 911/3312/21 (провадження № 12-43гс22.
Отже суд першої інстанції не врахував, що: для обох юрисдикцій законодавець визначив обов`язок суду призначити заяву сторони про розподіл судових витрат в судове засідання, якщо справа розглядалася з призначенням її до розгляду по суті в судових засіданнях (не в письмовому провадженні), за наслідком проведення якого має бути прийнято відповідне процесуальне рішення (додаткова постанова, додаткова ухвала)»; положення частини четвертої статті 270 ЦПК України про те, що у разі необхідності суд може викликати сторони або інших учасників справи в судове засідання, не виключають обов`язку суду повідомити сторони про призначення судового засідання з розгляду заяви про розподіл судових витрат відповідно до частини другої статті 246 ЦПК України чи повідомити їх про прийняття заяви до розгляду (якщо провадження у справі є письмовим).
Крім того правила щодо реалізації учасниками справи їх права на участь в судовому засіданні з розгляду заяви про розподіл судових витрат, згідно з частиною четвертою статті 270 ЦПК України, є спеціальними та повинні застосовуватися системно з приписами частини другої статті 246 ЦПК України, яка визначає обов`язок суду призначити судове засідання відповідно до процедури розгляду справи, що була визначена судом для розгляду справи в цілому (загального, спрощеного чи письмового провадження).
Як свідчить аналіз матеріалів справи, в ній відсутні докази повідомлення судом першої інстанції сторін про розгляд заяви адвоката Біланенка В.М. про ухвалення додаткового рішення, незважаючи на те, що розгляд справи по суті в суді першої інстанції відбувався у загальному позовному провадженні відкритому судовому засіданні. 
За таких обставин, сторона ОСОБА_23 не була належним чином повідомлена про розгляд заяви про ухвалення додаткового рішення судом інстанції інстанції 25 серпня 2025 року, що є підставою для скасування оскарженого додаткового рішення.
У той же час, слід зауважити, що доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 не містять посилань на невідповідність визначеного судом розміру вказаних витрат. При цьому судом надана належна оцінка процесуальним діям сторони ОСОБА_24 та визначено розмір витрат, який відповідає принципам розумності, справедливості та виваженості. 
Судом порушено норми процесуального права, які в силу пункту 3 частини 3 статті 376 ЦПК України, тягнуть за собою обов`язкове скасування судового рішення, водночас визначений розмір витрат на правничу допомогу, колегія суддів вважає правильним.
Щодо судового збору 
Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Позовні вимоги ОСОБА_2 задоволені на 65,54 %, а тому на її користь підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1932,53 грн.
ОСОБА_1 заявив позовні вимоги у розмірі 238 218,70 грн (840 757,90 грн (1/4 в будинку) +112 086,92 грн (1/4 в земельній ділянці), які судом задоволені. ОСОБА_1 сплатив судовий збір у розмірі 1211,20 грн., тобто не доплатив 1170,99 грн. Отже, на користь позивача підлягають відшкодуванню з відповідача судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 1211,20 грн. Також з первісної відповідачки необхідно стягнути недоплачений позивачем судовий збір у розмірі 1170,99 грн. на користь держави.
Оскільки апеляційна скарга задоволена частково на 34,46%, тому з ОСОБА_23 на користь ОСОБА_24 підлягає стягненню у розмірі 1515,54 грн.
Таким чином, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір у розмірі 2726,74 грн.
Колегія суддів, вважає за можливе застосувати вимоги частини 10 статті 141 ЦПК України в частині зустрічного зарахування, стягнувши з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 794,21 грн. 
Слід зауважити, що в матеріалах справи міститься ще одне додаткове рішення суду від 25 серпня 2025 року, яким стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 , понесені судові витрати на правничу допомогу в розмірі 13 626,00 грн.
Вказане судове рішення також ухвалено без повідомлення учасників справи, однак сторонами його оскаржено не було.
За результатами розгляду справи по суті колегія суддів доходить висновку про зміну судового рішення в частині стягнутої на користь ОСОБА_2 компенсації частини вартості автомобілів, тому заначене рішення підлягає скасуванню, оскільки судом апеляційної інстанції здійснюється перерозподіл судових витрат, що передбачено частиною 13 статті 141 ЦПК України.
Колегія суддів, зважаючи на часткове задоволення позову вважає за необхідне змінити розмір стягнутих витрат на правничу допомогу понесених ОСОБА_23 у суді першої інстанції пропорційно задоволеним вимогам (65,54 %) у розмірі 8979 грн.
Керуючись ст.ст. 35, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Біланенка Віктора Миколайовича на рішення Корсунь-Шевченківського районного суду Черкаської області від 08 серпня 2025 року – задовольнити частково.
Рішення Корсунь-Шевченківського районного суду Черкаської області від 08 серпня 2025 року– змінити в частині стягнення вартості автомобілів, стягнувши з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 компенсацію (однієї другої) частини вартості автомобілів TOYOTA AVENSIS, 2011 р.в, об`єм двигуна 1798 см2, дата реєстрації 03.06.2021; OPEL ASTRA, 2005 р.в., об`єм двигуна 1686 см2, дата реєстрації 16.09.2021; RENAULT KANGOO, 2011 р.в., об`єм двигуна 1461 см2, дата реєстрації 11.08.2015; RENAULT KANGOO, 2007 р.в., об`єм двигуна 1461 см2, дата реєстрації 14.04.2015, зменшивши загальний розмір стягнення вартості до 241 578,00 грн.
В решті рішення суду в оскаржуваній частині залишити без змін.
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 – адвоката Гуменюка Івана Юрійовича на додаткове рішення Корсунь-Шевченківського районного суду Черкаської області від 25 серпня 2025 року – задовольнити частково.
Додаткові рішення Корсунь-Шевченківського районного суду Черкаської області від 25 серпня 2025 року – скасувати.
Здійснити перерозподіл судових витрат.
Стягнути з ОСОБА_2 в дохід держави судові витрати по оплаті судового збору у розмірі 1170,99 грн.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати у виді судового збору в розмірі 794,21 грн. 
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу у розмірі 13 626,00 грн.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на правничу допомогу у розмірі 8979,00 грн.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена до Верховного Суду у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 
Повний текст постанови складено 17 листопада 2025 року.

Судді: