Єдиний унікальний номер справи № 758/2488/25
Провадження № 22-ц/824/13354/2025

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И
 
02 жовтня 2025 року                                                                                     місто Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого судді                             Журби С.О., 
суддів                                                   Писаної Т.О., Приходька К.П., 
за участю секретаря                           Павлової В.В.,
 
розглянувши справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Подільського районного суду м. Києва від 20 травня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Інституту державного управління та наукових досліджень з цивільного захисту, Національний університет цивільного захисту України, про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на посаді,
 
В С Т А Н О В И В:
 
20 лютого 2025 року позивач звернувся до Подільського районного суду м. Києва з вказаним позовом до відповідачів.
На обґрунтування позовних вимог зазначено, що у зв`язку із реорганізацією Інституту державного управління та наукових досліджень з цивільного захисту шляхом приєднання його до Національного університету цивільного захисту України. Наказом Інституту від 08.11.2024 № 123 «Про попередження щодо наступного вивільнення» було попереджено працівників Інституту про можливе наступне вивільнення, в тому числі і позивача. 20.11.2024 позивач ознайомилася з наказом. Перелік вакантних посад на цей момент не отримувала. В подальшому жодних вакантних посад не пропонувалося. 13.05.2025 вперше з моменту повідомлення про реорганізацію Інституту відповідач-1 запропонував позивачу переведення на посаду бухгалтера з обліку матеріальних цінностей та призначено співбесіду на 14.01.2025, яку позивач не пройшла. Зазначає, що комісією Інституту не враховано рівень кваліфікації позивача при наданні пропозиції з працевлаштування, також не враховано, що вона як багатодітна мати самостійно виховує трьох малолітніх дітей, тобто є працівником який має переважне право на залишення на роботі. Відповідач-2 також не запропонував їй жодної посади. Крім того, звільнення відбулося в той час, коли ще не було зареєстрованої новоствореної юридичної особи, та не проведено належним чином реорганізацію відповідача-1. З огляду на викладене, просить скасувати оскаржуваний наказ, та поновити ї на посаді, з якої її було звільнено з 21.01.2025 року.
Враховуючи викладене, позивач просив суд визнати незаконним, протиправним та скасувати наказ Інституту державного управління та наукових досліджень з цивільного захисту від 20 січня 2025 року №18 та поновити її на посаді фахівця відділу матеріально-технічного забезпечення Інституту з 21.01.2025 року.
Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 20 травня 2025 року у задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, 16 червня 2025 року позивач направив  апеляційну скаргу, у якій зазначив, що оскаржуване рішення вважає незаконним, необґрунтованим та таким, що ухвалене з порушенням норм процесуального права та з неправильним застосуванням норм матеріального права, з неповним з`ясуванням судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, за невідповідності висновків, викладених у рішеннях суду, дійсним обставинам справи, за недоведеності обставин, які суд визнав встановленими.
У зв`язку з цим апелянт просив апеляційний суд скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове рішення, яким  задовольнити позов у повному обсязі.
08 липня 2025 року до апеляційного суду від відповідача 2 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення - без змін.
10 липня 2025 року до апеляційного суду від відповідача 1 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення - без змін.
У судове засідання, призначене на 02 жовтня 2025 року, з`явилися позивач, представники відповідачів та підтримали доводи, викладені ними в апеляційній скарзі та відзивах. 
  Згідно з вимогами ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими (за умови дотримання відповідної процедури та наявності передбачених законом підстав) доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Положеннями ст. 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судом встановлено, що відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 15 жовтня 2024 року № 1183 «Про реорганізацію Інституту державного управління та наукових досліджень з цивільного захисту» та наказу ДСНС від 01 листопада 2024 року № 1128 «Про припинення Інституту державного управління та наукових досліджень з цивільного захисту» Інститут реорганізовано шляхом приєднання до Національного університету цивільного захисту України, що за даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб зареєстрований встановленим порядком з 11.02.2004, має ідентифікаційний код юридичної особи - 08571363 та статус юридичної особи - зареєстровано.
Відповідно до пункту 2 наказу ДСНС від 01 листопада 2024 року № 1128 «Про припинення Інституту державного управління та наукових досліджень з цивільного захисту» Національного університету цивільного захисту України встановлено правонаступником майна, всіх прав та обов`язків Інституту.
Пунктами 3 та 4 наказу ДСНС № 1128 призначено Голову комісії з припинення Інституту, якого зобов`язано затвердити персональний склад відповідної комісії з припинення та у встановленому порядку попередити особовий склад Інституту про наступне їх вивільнення.
Зокрема, 08 листопада 2024 року на виконання наказу ДСНС № 1128 представниками комісії з припинення Інституту розпочато попередження особового складу Інституту про наступне вивільнення згідно з наказом Інституту від 8 листопада 2024 року № 123 «Про попередження щодо наступного вивільнення».
12 листопада 2024 року Інститутом на виконання положень частини 3 статті 49-2 КЗпП у зв`язку із масовим вивільненням працівників, повідомлено Державну службу зайнятості про заплановане вивільнення, що підтверджується копією форми №4-ПН «Звітність. Інформація про заплановане масове вивільнення працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці», у якій зазначено кількість працівників, яких передбачається вивільнити; дата наказу про попередження про заплановане вивільнення та дата запланованого вивільнення.
Позивач ознайомлена із наказом від 08 листопада 2024 року № 123 під особистий підпис 19 листопада 2024 року, оскільки з 08 по 18 листопада 2024 року (включно) перебувала на лікарняному.
Будь-яких зауважень щодо наказу від позивача не надходило, такий наказ в установленому законом порядку позивач не оскаржувала.
Також з`ясовано, що про суми, нараховані позивачу при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати позивача повідомлено в день звільнення, що підтверджується витягом із наказу про звільнення позивача. Розрахунок з позивачем проведено в повному обсязі, про що сторони згідно матеріалів справи не заперечували.
Відповідно до наказу від 21 листопада 2024 року № 129/94 «Про створення тимчасово діючої комісії» наказом Голови комісії з припинення Інституту була створена тимчасово діюча комісія Інституту з визначення переважного права на залишення на роботі (службі).
Згідно витягу із протоколу №4 засідання тимчасово діючої комісії ІДУ НД ЦЗ з визначення переважного права на залишення на роботі (службі) від 08.01.2025 на засіданні комісії, враховуючи заплановане скорочення, комісія персонально кожного працівника ознайомила з переліком вакантних посад (згідно доданого переліку 42 посади), та запропонувала персонально кожному працівнику іншу посаду, з урахуванням кваліфікації працівника.
Зокрема, позивачу була запропонована посада бухгалтера сектору розрахунків та планування фінансової діяльності НУЦЗ України, однак вона від такої відмовилась, про що наявний її підпис (а.с.60).
При розгляді справи судом першої інстанції у судовому засіданні представник відповідача 1 додатково зазначила, що тимчасово діюча комісія Інституту з визначення переважного права на залишення на роботі (службі) визначила коло осіб Інституту, яким відповідно до положень статті 42 КЗпП при рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації надається перевага в залишенні на роботі. В коло таких осіб увійшла й позивач, оскільки є розлученою, багатодітною матір`ю, яка самостійно виховує трьох малолітніх дітей, та одну дитину, що навчається. В подальшому, тимчасово діючою комісією Інституту з визначення переважного права залишення на роботі (службі) спільно з представниками відповідача-2 опрацьовувалися всі вакантні посади нового штату відповідача-2 з урахуванням кваліфікації позивача, а саме - економіст та публічне управління та адміністрування. Однак від запропонованої вакансії, яка відповідала кваліфікації позивача, остання відмовилася.
Також у позові позивач не заперечувала, що 13.01.2025 їй було запропоновано переведення на посаду бухгалтера з обліку матеріальних цінностей та призначено співбесіду на 14.01.2025, однак позивач співбесіду не пройшла.
Відповідно до наказу від 20 січня 2025 року за № 18 позивача було звільнено з роботи у зв`язку із скороченням штату.
Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних вимог зазначив, що під час звільнення позивача, роботодавцем були дотримані вимоги трудового законодавства щодо звільнення за п. 1 ст. 40 КЗпП України. 
Як убачається з апеляційної скарги, частково доводи апеляційної скарги повторюють позицію апелянта, заявлену ним в ході розгляду справи в суді першої інстанції. Така позиція вже була належним чином досліджена судом першої інстанції в ході розгляду справи, за результатами чого їй була дана належна правова оцінка, з якою в повній мірі погоджується й колегія суддів апеляційного суду. 
Як убачається з апеляційної скарги, переважна більшість її доводів фактично повторюють позицію апелянта, заявлену ним в ході розгляду справи в суді першої інстанції. Така позиція вже була належним чином досліджена судом першої інстанції в ході розгляду справи, за результатами чого їй була дана належна правова оцінка, з якою в повній мірі погоджується й колегія суддів апеляційного суду. 
Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини.
В своєму рішенні у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, ЄСПЛ зазначив про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції й зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
Необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).
Верховний Суд у постанові від 24 квітня 2020 року у справі № 554/2491/17 зазначив наступне:
«Доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій щодо установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували.
Із урахуванням того, що доводи касаційної скарги є майже ідентичними доводам апеляційної скарги заявника, яким судом апеляційної інстанції надана належна оцінка, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.»
З огляду на зазначене апеляційний суд  вважає відсутніми підстави для повторного наведення тих доводів і аргументів, якими керувався суд першої інстанції при вирішенні даної справи, і з якими в повній мірі погоджується колегія суддів апеляційного суду.
Окремо суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що основним доводом апелянта є неврахування судом її переважного права на залишення на роботі, зокрема тієї обставини, що позивач є особою, в сім`ї якої відсутні інші працівники із самостійним заробітком.
Розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за пунктом 1 статті 40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за два місяці про наступне вивільнення.
Відповідно до статті 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається: 1) сімейним - при наявності двох і більше утриманців; 2) особам, в сім`ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком; 3) працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації; 4) працівникам, які навчаються у вищих і середніх спеціальних учбових закладах без відриву від виробництва;  5) учасникам бойових дій, інвалідам війни та особам, на яких поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»; 6) авторам винаходів, корисних моделей, промислових зразків і раціоналізаторських пропозицій; 7) працівникам, які дістали на цьому підприємстві, в установі, організації трудове каліцтво або професійне захворювання; 8) особам з числа депортованих з України, протягом п`яти років з часу повернення на постійне місце проживання до України; 9) працівникам з числа колишніх військовослужбовців строкової служби, військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, військової служби за призовом осіб офіцерського складу та осіб, які проходили альтернативну (невійськову) службу, - протягом двох років з дня звільнення їх зі служби.
Разом з тим колегія суддів звертає увагу, що відповідно до ч. 1 ст. 42 КЗпП України переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці, а у разі рівних умов продуктивності праці та кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається, зокрема, сімейним працівникам, які мають на утриманні двох і більше утриманців, особам, в сім`ї яких немає інших працівників із самостійним заробітком тощо.
Отже, переважне право застосовується виключно у випадках, коли роботодавець здійснює скорочення чисельності або штату працівників, і виникає необхідність визначити, кого саме з декількох працівників залишити на посаді. 
У даному ж випадку встановлено, що звільненню підлягали всі працівники установи, оскільки Інститут державного управління та наукових досліджень з цивільного захисту перебував у стані припинення, у зв`язку з чим застосування положень статті 42 КЗпП України щодо переважного права на залишення на роботі саме у даній установі є неможливим.
Як убачається з матеріалів справи, позивачу пропонувалися інші варіанти працевлаштування за її фахом (посада бухгалтера сектору розрахунків та планування фінансової діяльності НУЦЗУ у м. Черкаси), однак позивач відмовилася від запропонованого варіанту працевлаштування, що не заперечувалося самою ОСОБА_1 у позовній заяві та апеляційній скарзі, а також підтверджується її письмовою незгодою від 08 січня 2025 року, викладеною у Пропозиції щодо працевлаштування, складеній відповідачами.
Ураховуючи зазначене, колегія суддів вважає спростованими доводи апелянта відносно невиконання відповідачем 1 свого обов`язку щодо працевлаштування останньої попри реальну можливість його здійснення шляхом призначення позивача на рівнозначну посаду, або наданням іншої пропозиції на яку позивач, можливо, погодилась. 
Як з`ясовано судом в ході розгляду справи, основною причиною відмови позивача від запропонованої посади була необхідність переїзду до іншої місцевості.
Разом із тим, відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань  Інститут державного управління та наукових досліджень з цивільного захисту, у якому працювала позивач, перебуває у стані припинення та приєднаний до Національного університету цивільного захисту України, місцезнаходження якого - м. Черкаси. Зазначений університет має лише єдиний відокремлений структурний підрозділ у Київській області, який не містить посади, яку позивач може обіймати.  Таким чином, станом на час розгляду справи будь-який підрозділ установи, що територіально знаходиться у місті Києві, відсутній.
З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що доводи апелянта є безпідставними та спростовуються встановленими обставинами справи.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 374, 375, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд,
П О С Т А Н О В И В :
 
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Подільського районного суду м. Києва від 20 травня 2025 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
 
Головуючий                                                                                       С.О. Журба
 
Судді                                                                                                   Т.О. Писана 
 
                                                                                                             К.П. Приходько