ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
17 вересня 2025 року 
м. Київ
 
справа № 127/20217/13-ц
провадження № 61-12706св24
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А.,Луспеника Д. Д.,
учасники справи:
позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Брайт Інвестмент»,
відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу  ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Романюк Богдан Іванович, на заочне рішення Вінницького міськрайонного суду Вінницької області від 01 жовтня 2013 року у складі судді Кашпрука Г. М. та постанову Вінницького апеляційного суду від 08 серпня 2024 року у складі колегії суддів: Панасюка О. С., Берегового О. Ю., Шемети Т. М., 
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог 
У серпні 2013 року Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Надра»» (далі - ПАТ «КБ «Надра», банк) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про стягнення кредитної заборгованості. 
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 31 травня 2007 року між Відкритим акціонерним товариством «Комерційний банк «Надра» (далі - ВАТ «КБ «Надра»), правонаступником якого є ПАТ «КБ «Надра», та ОСОБА_1 як позичальником і ОСОБА_2 як поручителем укладений кредитний договір № 31/05/2007/840-АП/230, за умовами якого позичальнику було надано цільовий кредит на придбання автотранспортного засобу в розмірі 23 892,00 дол. США.
ОСОБА_1 належно умови кредитного договору не виконував, у зв`язку з чим утворилася заборгованість у розмірі 35 146,37 дол. США з яких: 20 404,23 дол. США - тіло кредиту, 11 675,18 дол. США - відсотки за користування кредитними коштами; 3 066,96 дол. США - пеня за порушення строків сплати ануїтентних платежів.
Посилаючись на наведене, позивач просив стягнути солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 заборгованість за договором кредиту у загальному розмірі 35 146,37 дол. США.
Короткий зміст судових рішень
Заочним рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 01 жовтня 2013 року позов ПАТ «КБ «Надра» задоволено.
Стягнено солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ «КБ «Надра» заборгованість за кредитним договором від 31 серпня 2007 року № 31/05/2007/840-АП/230 у розмірі 35 146,37 дол. США, що в еквіваленті становить 280 924,93 грн, з яких: 20 404,23 дол. США, що в еквіваленті становить 163 091,01 грн - тіло кредиту, 11 675,18 дол. США, що в еквіваленті становить 93 319,71 грн - відсотки за користування кредитними коштами; 3 066,96 дол. США, що в еквіваленті становить 24 514,21 грн - пеня за порушення строків сплати ануїтентних платежів. 
Вирішено питання про розподіл судових витрат. 
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що  ОСОБА_1 належно умови кредитного договору не виконував, у зв`язку з чим утворилася заборгованість, яка підлягає стягненню солідарно з боржника і поручителя. 
Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 12 липня 2021 року заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Брайт Інвестмент» (далі - ТОВ «Брайт Інвестмент») задоволено. 
Замінено стягувача з ПАТ «КБ «Надра» на його правонаступника ТОВ «Брайт Інвестмент», у виконавчому листі у справі № 127/20217/13-ц, виданому на виконання рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 01 жовтня 2013 року про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором у сумі 35 146,37 дол. США, що в еквіваленті становить 280 924,93 грн та судового збору в розмірі 2 809, 25 грн.
Поновлено ТОВ «Брайт Інвестмент» строк для пред`явлення до примусового виконання виконавчого листа № 127/20217/13-ц виданого на виконання рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 01 жовтня 2013 року про стягнення з ОСОБА_1 , заборгованості за кредитним договором у сумі 
35 146,37 дол. США, що в еквіваленті становить 280 924,93 грн та судового збору в розмірі 2 809,25 грн.
Замінено стягувача з ПАТ «КБ «Надра» на його правонаступника ТОВ «Брайт Інвестмент», у виконавчому листі у справі № 127/20217/13-ц, виданому на виконання рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 01 жовтня 2013 року про стягнення з ОСОБА_2 заборгованості за кредитним договором у сумі 35 146,37 дол. США, що в еквіваленті становить 280 924,93 грн та судового збору в розмірі 2 809, 25 грн.
Поновлено ТОВ «Брайт Інвестмент» строк для пред`явлення до примусового виконання виконавчого листа № 127/20217/13-ц виданого на виконання рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 01 жовтня 2013 року про стягнення з ОСОБА_2 заборгованості за кредитним договором у сумі 35 146,37 дол. США, що в еквіваленті становить 280 924,93 грн та судового збору в розмірі 2 809,25 грн.
Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 24 квітня 2024 року у задоволенні заяви ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 01 жовтня 2013 року відмовлено.
Постановою Вінницького апеляційного суду від 08 серпня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення, а рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 01 жовтня 2013 року - без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що установивши, що ОСОБА_6 належно умови кредитного договору не виконував, у зв`язку з чим утворилася заборгованість у загальному розмірі 35 146,37 дол. США, що в еквіваленті становить 280 924,93 грн, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог банку та стягнення солідарно з боржника і поручителя зазначеної заборгованості. 
Апеляційний суд відхилив доводи  ОСОБА_2 про недоведеність факту отримання ОСОБА_1 грошових коштів за договором кредиту та розміру заборгованості, оскільки зазначене спростовується заявою про видачу готівки від 31 травня 2007 року № 995; обґрунтувань щодо неправильності розрахунку заборгованості відповідачка не зазначила, власного розрахунку відповідачі суду не надали.
Апеляційний суд відхилив доводи заявниці про неотримання відповідачами досудової вимоги, передбаченої пунктом 4.3.5 кредитного договору, а також про те, що на момент подання позовної заяви не закінчився установлений договором строк на добровільне виконання вимог банку з часу направлення/отримання відповідачами досудової вимоги про погашення боргу, оскільки з одного боку такі доводи є взаємовиключними, а з іншого - з часу звернення з цим позовом минуло майже одинадцять років, а зобов`язання за кредитним договором залишається невиконаним до цього часу.
Крім того апеляційний суд звернув увагу на те, що згідно з пунктом 3.2.5 кредитного договору банк набуває право вимагати виконання зобов`язання, що випливає з цього договору, при умові, якщо в установлений договором строк виконання позичальником зобов`язання в цілому чи в будь-якій його частині, вони не будуть виконані, а також при умові обов`язкового направлення поручителю повідомлення з вимогою виконати зобов`язання позичальника в цілому (або в тій чи іншій його частині).
Повідомлення, що направляється банком поручителю, повинно бути здійснене у письмовій формі і буде вважатися поданим належним чином, якщо воно надіслане рекомендованим чи іншим цінним листом (за адресою, що вказана у договорі) чи надано особисто поручителю (пункт 3.2.8 кредитного договору).
Таке повідомлення було направлене ОСОБА_2 на адресу, зазначену у договорі, рекомендованим листом 12 серпня 2013 року, отже вважається поданим належним чином, незалежно від того, що у справі відсутні докази його отримання відповідачкою.
ОСОБА_2 звернулася до суду із заявою про перегляд заочного рішення більше ніж через 10 років після його ухвалення, незважаючи на те, що вона достеменно знала про розгляд судом цієї справи, що підтверджується наявними у матеріалах доказами. Такі дії відповідачки суд апеляційної інстанції визнав несумісним із завданням цивільного судочинства, такими, що суперечать її попередній поведінці і спрямовані на унеможливлення виконання судового рішення, яке набрало законної сили, на шкоду кредитору (його правонаступнику), який розумно розраховував на виконання зобов`язання позичальником або його поручителем, а з жовтня 2013 року шляхом примусового стягнення у встановленому законом порядку. 
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиція інших учасників справи  
У вересні 2024 року ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Романюк Б. І., звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою на заочне рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 01 жовтня 201 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 08 серпня 2024 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову. .
 
Як на підставу касаційного оскарження заявниця посилається на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права і порушення норм процесуального права, без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 16 вересня 2020 року у справі № 200/5647/18, від 28 жовтня 2020 року 
у справі № 760/7792/14-ц, від 17 грудня 2020 року у справі № 278/2177/15-ц, 
від 05 серпня 2020 року у справі № 185/4093/17, від 26 травня 2020 року у справі 
№ 638/13583/15-ц, від 21 вересня 2022 року у справі № 751/11211/16-ц (пункт 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України)).
Посилається на те, що суди не дослідили зібраних у справі доказів. (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).
Касаційна скарга обґрунтована тим, що задовольняючи позовні вимоги банку, суди попередніх інстанцій не врахували, що наданий позивачем розрахунок заборгованості не є документом первинного бухгалтерського обліку, а є одностороннім арифметичним розрахунком стягуваних сум, який повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку).
Саме банківські виписки за рахунками можуть бути належними доказами щодо заборгованості зі сплати тіла кредиту та відсотків за користування кредитними коштами. 
Позивач не надав жодного доказу на підтвердження наявності у ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором на час звернення до суду з позовом. 
Суди не звернули уваги на те, що порука ОСОБА_2 припинилися на підставі частини четвертої статті 559 ЦК України, оскільки моментом повного припинення зобов`язань за кредитним договором був жовтень 2009 року, а з позовом до суду банк звернувся у серпні 2013 року. 
Крім того, суди не врахували, що згідно з пунктом 3.2.5 кредитного договору банк набуває право вимагати від поручителя виконання зобов`язання, що витікає з цього договору при укладенні, якщо в установлений договором строк виконання позичальником зобов`язання в цілому чи в будь-якій його частині, вони не будуть виконані, а також при умові обов`язкового направлення поручителю повідомлення з вимогою виконати зобов`язання позичальника в цілому (або в тій чи іншій його частині). 
Пунктом 3.2.6 кредитного договору встановлено, що поручитель зобов`язаний виконати взяті на себе зобов`язання за цим договором не пізніше 3 банківських днів з моменту отримання повідомлення від банку. 
Матеріали справи містять вимогу до поручителя від 07 серпня 2013 року, яка була направлена на адресу поручителя 12 серпня 2013 року, у якій встановлено строк виконання зобов`язань за кредитним договором протягом 7 календарних днів з дати надсилання цієї вимоги.
Однак банк, без дотримання зазначеного строку, 15 серпня 2013 року звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором, фактично позбавивши поручителя права добровільно виконати зобов`язання за кредитним договором. 
Крім того, матеріали справи не містять доказів вручення такої вимоги поручителю. 
Зазначене дає підстави для висновку про те, що у позивача було відсутнє право вимоги до поручителя. 
У жовтні 2024 року до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу від ТОВ «Брайт Інвестмент», у якому заявник просив касаційну скаргу залишити без задоволенні. А оскаржувані судові рішення без змін. 
Рух справи у суді касаційної інстанції
Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду від 16 вересня 2024 року касаційну скаргу  ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Романюк Б. І., на заочне рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 01 жовтня 2013 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 08 серпня 2024 року передано на розгляд судді-доповідачу Гулейкову І. Ю., судді, які входять до складу колегії: Лідовець Р. А., Луспеник Д. Д.  
Ухвалою Верховного Суду від 26 вересня 2024 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою  ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Романюк Б. І., з підстав, визначених пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України; витребувано зі Вінницького міського суду Вінницької області матеріали справи № 401/1970/22; надано учасникам справи строк для подання відзиву.
Позиція Верховного Суду
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, 
є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. 
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи 
з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, 
а оскаржувані судові рішення - без змін. 
Фактичні обставини справи
Суди встановили, що 31 травня 2007 року між ВАТ «КБ «Надра» та ОСОБА_1 як позичальником і ОСОБА_2 як поручителем укладений кредитний договір № 31/05/2007/840-АП/230, відповідно до якого позичальнику було надано цільовий кредит на придбання автотранспортного засобу в розмірі 23 892, 00 дол. США на строк до 24 травня 2014 року зі сплатою 1,69 % відсотків на місяць. 
Згідно з пунктом 2.2.2 договору сплата кредиту мала здійснюватися шляхом внесення рівними частинами в сумі 451,03 дол. США щомісячно. 
Поручитель безвідзивно та безспірно зобов`язувався відповідати перед банком за належне виконання позичальником взятих на себе зобов`язань, що витікають з цього договору, в тому ж об`ємі, що й позичальник (пункт 3.2.1).
Згідно із заявою на видачу готівки від 31 травня 2007 року № 995 ОСОБА_1 отримав грошові кошти у сумі 23 892, 00 дол. США.
ОСОБА_1 не виконував взяті на себе зобов`язання за кредитом, зв`язку 
з чим станом на серпень 2013 року утворилася заборгованість в розмірі 
35 146,37 дол. США з яких: 20 404,23 дол. США - тіло кредиту, 11 675,18 дол. США - відсотки за користування кредитними коштами; 3 066,96 дол. США - пеня за порушення строків сплати ануїтентних платежів.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту (частина перша статті 527 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (частина перша статті 611 ЦК України).
Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 цього Кодексу).
Із матеріалів справи відомо, що 31 травня 2007 року між ВАТ «КБ «Надра» та ОСОБА_1 як позичальником і ОСОБА_2 як поручителем укладений кредитний договір «Автопакет» № 31/05/2007/840-АП/230 строком до 20 травня 2014 року.
Згідно із заявою на видачу готівки від 31 травня 2007 року № 995 ОСОБА_1 отримав грошові кошти у сумі 23 892, 00 дол. США.
Згідно з розрахунком заборгованості за договором кредиту станом на 30 липня 2013 року у ОСОБА_1 утворилася заборгованість в розмірі 
35 146,37 дол. США з яких: 20 404,23 дол. США - тіло кредиту, 11 675,18 дол. США - відсотки за користування кредитними коштами; 3 066,96 дол. США - пеня за порушення строків сплати ануїтентних платежів.
Дослідивши зібрані у справі докази у їх сукупності, встановивши на їх підставі обставини справи та правильно застосувавши норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про порушення позичальником ОСОБА_1 умов кредитного договору від 31 травня 2007 року № 31/05/2007/840-АП/230.
Посилання відповідачки на те, що позивач не надав належних доказів на підтвердження розміру заборгованості за кредитним договором є необґрунтованими, оскільки в матеріалах справи, серед інших письмових доказів, наявний розширений розрахунок заборгованості станом на 30 липня 2013 року, який містить детальний розпис платежів клієнта за кредитним договором, розпис заборгованості зі сплати тіла кредиту, відсотків за користування кредитними коштами та пені за порушення строку сплати ануїтентного платежу, із вказівкою на щомісячні платежі, дати нарахування складових загальної заборгованості за кредитом та дати здійснення платежів позичальником. 
Доказів, які б спростовували правильність наданого банком розрахунку заборгованості за кредитним договором, ОСОБА_2 не надала, будь-яких клопотань щодо витребування доказів, чи призначення експертизи не заявляла. 
Перевіряючи доводи касаційної скарги про те, що порука ОСОБА_2 припинилася на підставі частини четвертої статті 559 ЦК України, Верховний Суд виходить з такого. 
Відповідно до частини четвертої статті 559 ЦК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.
Відповідно до пункту 1.1.4 кредитного договору від 31 травня 2007 року № 31/05/2007/840-АП/230 строк погашення кредиту установлено до 20 травня 2014 року. 
Згідно з пунктом 4.2.5 зазначеного кредитного договору банк має право вимагати від позичальника дострокового виконання зобов`язань щодо повернення кредиту/кредитної лінії, сплати нарахованих відсотків та інших платежів, передбачених цим договором, можливих штрафних санкцій, якщо позичальник несвоєчасно чи не в повному обсязі сплатив черговий платіж.
Відповідно до пункту 4.3.5 кредитного договору від 31 травня 2007 року № 31/05/2007/840-АП/230позичальник зобов`язаний у випадках, визначених у цьому договорі протягом семи календарних днів з дня отримання вимоги банку про дострокове повне виконання зобов`язань, виконати зобов`язання щодо повернення кредиту/коштів, отриманих в рамках кредитної лінії, сплати нарахованих відсотків, інших платежів, передбачених цим договором та можливих штрафних санкцій. 
Згідно з пунктом 3.2.5 кредитного договору від 31 травня 2007 року № 31/05/2007/840-АП/230 банк набуває право вимагати від поручителя виконання зобов`язання, що витікає із цього договору за умови, якщо в установлений договором строк виконання позичальником зобов`язання в цілому чи в будь-якій його частині, вони не будуть виконані, а також при умові обов`язкового направлення поручителю повідомлення з вимогою виконати зобов`язання позичальника в цілому (або в тій чи іншій його частині). 
Відповідно до пункту 3.2.6 кредитного договору від 31 травня 2007 року № 31/05/2007/840-АП/230 поручитель зобов`язаний виконати взяті на себе зобов`язання за цим договором не пізніше 3 банківських днів з моменту отримання повідомлення від банку. 
Згідно з пунктом 3.2.8 кредитного договору від 31 травня 2007 року № 31/05/2007/840-АП/230 повідомлення, що направляється банком поручителю повинно бути здійснено у письмовій формі і буде вважатись поданим належним чином, якщо воно надіслане рекомендованим чи цінним листом (за адресою, що вказана у договорі) чи надане особисто поручителю.  
Таким чином, договором кредитування «Автопакет», укладеним між банком та відповідачами, передбачено право банку на дострокове повернення кредиту у випадку несплати позичальником чергового платежу (пункт 4.2.5), а пунктом 4.3.5 цього договору визначено порядок, якого слід дотриматися для набуття права на дострокове повернення кредиту. Права та порядок, якого має дотриматися банк, щодо вимоги про виконання зобов`язання поручителем передбачені пунктом 3.2.5 цього договору. 
Досудову вимогу про виконання зобов`язання від 07 серпня 2013 року 
№ 14/5/3-481 ПАТ КБ «Надра» направило ОСОБА_1 12 серпня 2013 року рекомендованим листом. 
Досудову вимогу про виконання зобов`язання від 07 серпня 2013 року 
№ 14/5/3-480 ПАТ КБ «Надра» направило ОСОБА_2 12 серпня 2013 року рекомендованим листом. 
Відповідно до пункту 8.4 кредитного договору від 31 травня 2007 року № 31/05/2007/840-АП/230 усі повідомлення за цим договором будуть вважатися зробленими належним чином, у випадку, якщо вони здійснені у письмовій формі та надіслані рекомендованим листом, кур`єром, або вручені особисто за зазначеними адресами сторін. 
Зважаючи на наведене, колегія суддів Верховного Суду погоджується з висновком, суду апеляційної інстанції про те, що несплата чергового платежу автоматично не тягне за собою настання строку виконання основного зобов`язання, тому що обов`язку достроково виконати зобов`язання зі сплати кредиту за умовами кредитного договору має передувати письмова вимога банку до позичальника та поручителя.
Оскільки вимоги позичальнику та поручителю 12 серпня 2013 року ПАТ КБ «Надра» направило рекомендованими листами, як це погоджено сторонами у договорі, а з позовом до суду банк звернувся 20 серпня 2013 року, відсутні підстави для висновку про те, що порука ОСОБА_2 припинилася на підставі частини четвертої статті 559 ЦК України. 
Безпідставними є доводи касаційної скарги про те, що банк, без дотримання встановленого у вимозі від 12 серпня 2013 року семиденного строку та вимог пункту 3.2.6 кредитного договору, 15 серпня 2013 року звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором, фактично позбавивши поручителя права добровільно виконати зобов`язання за кредитним договором, оскільки з позовом до суду банк звернувся 20 серпня 2013 року, тобто з дотриманням семиденного строку встановленого у вимозі про виконання зобов`язання. 
Узагальнюючи наведене, Верховний Суд зазначає, що однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
Згідно з частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
Верховний Суд погоджується з висновком суду апеляційної інстанції про те, що звернення ОСОБА_2 із заявою про перегляд заочного рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 10 жовтня 2013 року, у березні 2024 року, зважаючи на те, що їй достовірно було відомо про розгляд цієї справи судом ще у 2013 році, суперечить принципу добросовісності та юридичної визначеності.
Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до принципу res judicata, тобто поваги до остаточного рішення суду. Згідно з цим принципом жодна сторона немає права вимагати повторного розгляду та винесення нового рішення у справі. Неможливість повторного розгляду справи за наявності рішення суду, що набрало законної сили, ухваленого між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав, ґрунтується на правових наслідках дії законної сили судового рішення.
У рішеннях Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі за заявою № 48553/99 «Совтрансавто-Холдинг» проти України», від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою № 28342/95 «Брумареску проти Румунії» констатовано існування усталеної практики щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.
Інші доводи касаційної скарги не свідчать про наявність підстав для скасування правильних по суті судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій, оскільки ґрунтуються на необхідності переоцінки доказів і обставин, яким суди надали належу оцінку. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.
Висновки судів попередніх інстанцій, з урахуванням встановлених у цій справі обставин, не суперечать висновкам Верховного Суду, на які містяться посилання у касаційній скарзі.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
У справі, що переглядається, надано відповідь на всі істотні питання, що виникли при кваліфікації спірних відносин. Наявність у особи, яка звернулася до суду із касаційною скаргою, іншої точки зору на встановлені судами обставини не спростовує законності та обґрунтованості ухвалених судами попередніх інстанцій судових рішень по суті спору та фактично зводиться до спонукання касаційного суду до прийняття іншого рішення - на користь цієї особи.
За змістом частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, з повним з`ясуванням судами обставин, що мають значення для справи, відповідністю висновків суду обставинам справи, а доводи касаційної скарги ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Романюк Б. І. таких висновків не спростовують. 
Оскільки оскаржувані судові рішення підлягають залишенню без змін, то розподілу судових витрат Верховний Суд не здійснює.
Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, ВерховнийСуд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ: 
Касаційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Романюк Богдан Іванович, залишити без задоволення. 
Заочне рішення Вінницького міськрайонного суду Вінницької області від 01 жовтня 2013 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 08 серпня 2024 року залишити без змін. 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:          	І. Ю. Гулейков   Р. А. Лідовець    Д. Д. Луспеник