ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 жовтня 2025 року 
м. Київ
справа № 240/12915/25
адміністративне провадження № К/990/36352/25
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача - Желєзного І.В.,
суддів: Білак М. В., Мельник-Томенко Ж. М.,
перевіривши касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Житомирського окружного адміністративного суду від 03 липня 2025 року (суддя Шувалова Т. О.) та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від        25 серпня 2025 року (головуючий суддя Сушко О. О., судді Мацький Є. М., Залімський І. Г.) у справі №   240/12915/25 за позовом ОСОБА_1 до Житомирського військового інституту імені С. П. Корольова про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії,
УСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог та історія справи
1. У травні 2025 року ОСОБА_1 (далі - позивачка, скаржниця) звернулась до Житомирського окружного адміністративного суду з позовом до Житомирського військового інституту імені С. П. Корольова (далі - відповідач), в якому просила:
- визнати протиправною бездіяльність відповідача яка полягає у незастосуванні пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» в редакції чинній з 29 січня 2020 року при обчисленні позивачці в період з 29 січня 2020 року по 07 вересня 2024 року включно розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням, а саме невизначення розміру посадового окладу та окладу за військове звання шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня відповідного календарного року, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 14 вказаної постанови;
- зобов`язати відповідача провести перерахунок та доплатити ОСОБА_1 за період з 29 січня 2020 року по 07 вересня 2024 року включно належні з урахуванням проведених раніше виплат суми грошового забезпечення, грошової допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, грошової компенсації за невикористані дні щорічних оплачуваних відпусток, грошової допомоги при звільненні, обчисливши їх із розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням, визначених з урахуванням пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня           2017 року № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» в редакції чинній з 29 січня 2020 року шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, а саме встановленого Законом України від 14 листопада 2019 року №2 94-IX «Про Державний бюджет України на 2020 рік» на 01 січня 2020 року, Законом України від 15 грудня 2020 року № 1082-IX «Про Державний бюджет України на 2021 рік2 на 01 січня 2021 року, Законом України від 02 грудня 2021 року № 1928-IX «Про Державний бюджет України на 2022 рік» на 01 січня 2022 року, Законом України від 03 листопада          2022 року № 2710-IХ «Про Державний бюджет України на 2023 рік» на 01 січня  2023 року, Законом України про Державний бюджет України на 2024 рік від                   09 листопада 2023 року № 3460-IX на 01 січня 2024 року, на відповідні тарифні коефіцієнти.
2. Житомирський окружний адміністративний суд ухвалою від 03 липня 2025 року відмовив у задоволенні заяви про поновлення строку звернення до суду, а позовну заяву в частині позовних вимог за період з 19 липня 2022 року по 07 вересня         2024 року повернув особі, яка її подала.
3. Ухвалою Житомирського окружного адміністративного суду від 03 липня            2025 року відкрито провадження у справі щодо позовних вимог в частині періоду з 29 січня 2020 року по 18 липня 2022 року.
4. Сьомий апеляційний адміністративний суд постановою від 25 серпня                    2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а ухвалу Житомирського окружного адміністративного суду від 03 липня 2025 року без змін.
5. Суди попередніх інстанцій зазначили, що у разі звільнення військовослужбовця з військової служби або переведення до нового місця служби письмовим документом, у якому детально зазначено суми, нараховані та виплачені позивачу при звільненні/виключенні зі списків особового складу військової частини, є грошовий атестат.
6. Направлення позивачкою до відповідача заяви та отримання (або не отримання) від відповідача відповіді, не є моментом, з яким законодавство пов`язує початок перебігу строку звернення до суду, а свідчить лише про час, коли позивачка виявила зацікавленість до стану своїх прав та почав вчиняти активні дії щодо реалізації своїх прав і ця дата не пов`язується з початком перебігу строку звернення до суду, а фактично є штучно створеною новою часовою передумовою звернення з позовом до суду.
7. При виключенні зі списків особового складу 07 вересня 2024 року, позивачка звернулася з заявою до відповідача про виплату спірних сум лише 08 травня          2025 року. Майже через 8 місяців, після виключення зі списків особового складу, позивачка почала вчиняти активні дії щодо нарахування та виплати належного їй грошового забезпечення.
8. Триваюча пасивна поведінка не свідчить про дотримання строку звернення до суду з урахуванням наявної у неї можливості знати про стан своїх прав, свобод та інтересів. 
9. Ураховуючи, що з адміністративним позовом до суду позивачка звернулася           08 травня 2025 року (дата подачі позовної заяви до «Укрпошти»), а вказані представником позивачки підстави пропуску строку звернення до суду з адміністративним позовом в частині періоду з 19 липня 2022 року по 07 вересня 2024 року не можна визнати поважними, а тому суди попередніх інстанцій дійшли висновку щодо наявності підстав для повернення позовної заяви у відповідній частині відповідно до вимог статті 123 Кодексу адміністративного суду України (далі - КАС України).
10. Не погоджуючись із такими рішеннями судів попередніх інстанцій про повернення позовної заяви, позивачка звернулася із касаційною скаргою до Верховного Суду як суду касаційної інстанції в адміністративних справах відповідно до статті 327 КАС України.
Короткий зміст та обґрунтування наведених у касаційній скарзі вимог
11. На переконання представника скаржниці, строк, установлений статтею 233 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП), позивачка не пропустила, оскільки тримісячний строк у цій справі необхідно відраховувати з моменту коли вона дізналася про порушення своїх прав, тобто з дня отримання відповіді на адвокатський запит (05 травня 2025 року).
12. На думку представника скаржниці, спірні правовідносини у цій справі є триваючими та виникли з 29 січня 2020 року, а тому вона має право звернутись до суду із цим позовом без обмеження процесуальним строком.
13. Також посилається на постанову Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі № 520/11178/2020.
14. На підставі викладеного представник скаржниці просить скасувати оскаржувані рішення судів попередніх інстанцій, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Позиція інших учасників справи
15. На момент розгляду справи, відзив на касаційну скаргу від відповідача до Верховного Суду не надходив.
16. Відповідно до частини четвертої статті 328 КАС України відсутність відзиву на касаційну скаргу не перешкоджає перегляду оскаржуваних судових рішень.
Рух касаційної скарги
17. Верховний Суд ухвалою від 04 вересня 2025 року відкрив касаційне провадження у цій справі за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Житомирського окружного адміністративного суду від 03 липня 2025 року та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 25 серпня 2025 року у справі №   240/12915/25.
18. Ухвалою від 28 жовтня 2025 року Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду ухвалою призначив справу до касаційного розгляду в порядку письмового провадження.
ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ У СКЛАДІ КОЛЕГІЇ СУДДІВ КАСАЦІЙНОГО АДМІНІСТРАТИВНОГО СУДУ
Релевантні джерела права й акти їх застосування. Оцінка висновків судів першої та апеляційної інстанцій, рішення яких переглядаються, та аргументів учасників справи
19. Перевіривши доводи касаційної скарги, виходячи з меж касаційного перегляду, визначених статтею 341 КАС України, надаючи оцінку доводам касаційної скарги щодо неправильного застосування судами попередніх інстанцій норм процесуального права при вирішенні питання дотримання позивачем строків звернення до суду із цим позовом, колегія суддів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду виходить із такого.
20. Спір у цій справі виник у зв`язку із протиправними, на думку позивачки, діями відповідача щодо обчислення та виплати їй грошового забезпечення.
21. Відповідно до частини першої статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
22. Згідно із частиною третьою статті 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
23. Частиною п`ятою статті 122 КАС України визначено, що для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.
24. Таким чином, для звернення до адміністративного суду з позовом щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлено місячний строк, і цей строк обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
25. При цьому законодавець визнав строк в один місяць достатнім для того, щоб у справах цієї категорії особа, яка вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушено її права, свободи чи інтереси, визначилася, чи звертатиметься вона до суду з позовом за їх захистом.
26. Строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів.
27. Верховний Суд у постанові від 25 квітня 2023 року у справі № 380/15245/22 сформував висновок щодо строку звернення до суду у справах, пов`язаних з недотриманням законодавства про оплату праці військовослужбовців, відповідно до якого, вирішуючи питання про те, якою нормою закону слід керуватися при розгляді цієї справи, Суд, зважаючи на гарантування конституційного права на своєчасне одержання винагороди за працю та рівність усіх працівників у цьому праві, наголошує, що положення статті 233 КЗпП України в частині, що стосуються строку звернення до суду у справах, пов`язаних з недотриманням законодавства про оплату праці, мають перевагу в застосуванні перед частиною п`ятою статті        122 КАС України.
28. Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду не бачить підстав відступати від указаної правової позиції у межах цієї справи та надалі зауважує таке.
29. За висновком судів попередніх інстанцій позивачка пропустила тримісячний строк звернення до суду, передбачений статтею 233 КЗпП України (у редакції зі змінами, внесеними Законом України від 01 липня 2022 року № 2352-IX). А у заяві про поновлення строку звернення до суду не зазначено жодних поважних причин, які б об`єктивно не залежали від позивачки та позбавляли б її можливості звернутися до суду в межах тримісячного строку. 
30. Водночас позивачка вважає, що таке правозастосування судами попередніх інстанцій є неправильним, оскільки, на її переконання, строк звернення необхідно відраховувати з 05 травня 2025 року (дня отримання відповіді на запит адвоката).
31. Верховний Суд зазначає, що у постанові від 21 березня 2025 року у справі           №  460/21394/23 Судова палата з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду (далі - Судова палата) сформувала єдиний підхід до застосування статті 233 КЗпП України в частині строку звернення до суду з вимогами про стягнення заробітної плати.
32. В означеній постанові Судова палата зазначила, що частиною першою статті 58 Конституції України передбачено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
33. Судова палата урахувала позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів, яку неодноразово висловлював Конституційний Суд України, зокрема, у Рішеннях від 13 травня 1997 року № 1-зп, від 09 лютого 1999   року № 1-рп/99, від 05 квітня 2001 року № 3-рп/2001, від 13 березня 2012 року № 6-рп/2012, відповідно до якої закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом.
34. Так, Судова палата виснувала, що якщо мають місце тривалі правові відносини, які виникли під час дії статті 233 КЗпП України в редакції, що була чинною до              19 липня 2022 року, та були припинені на момент чинності дії статті 233 КЗпП України в редакції Закону № 2352-IX, то у такому випадку правове регулювання здійснюється таким чином: правовідносини, які мають місце у період до 19 липня 2022   року, підлягають правовому регулюванню згідно з положенням статті 233 КЗпП України (у попередній редакції); у період з 19 липня 2022 року підлягають застосуванню норми статті 233 КЗпП України (у редакції Закону № 2352-IX).
35. Застосовуючи означені підходи при вирішенні цієї справи, Верховний Суд зазначає, що спірний період з 29 січня 2020 року по 07 вересня 2024 року умовно варто поділити на дві частини: до набрання чинності Законом № 2352-IX (19 липня 2022 року) та після цього.
36. Період з 29 січня 2020 року до 18 липня 2022 року регулюється положеннями статті 233 КЗпП України, у редакції до внесення змін Законом № 2352-IX, яка визначає право особи на звернення до суду із позовом про стягнення належної їй заробітної плати (грошового забезпечення) без обмеження будь-яким строком.
37. Проте період з 19 липня 2022 року по 07 вересня 2024 року регулюється вже нині чинною редакцією статті 233 КЗпП України, яка передбачає тримісячний строк звернення до суду з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.
38. З огляду на викладене колегія суддів поділяє позицію судів попередніх інстанцій, зокрема, щодо необхідності застосування частини першої статті 233 КЗпП України в редакції Закону № 2352-IX, до позовних вимог, які стосуються періоду з 19 липня 2022   року.
39. Водночас Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду зауважує, що строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів.
40. За загальним правилом перебіг строку на звернення до адміністративного суду починається від дня виникнення права на адміністративний позов, тобто коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
41. Отже, законодавець виходить не тільки з безпосередньої обізнаності особи про факти порушення її прав, а й з об`єктивної можливості цієї особи знати про такі факти.
42. День, коли особа дізналася про порушення свого права, - це установлений доказами день, коли позивач дізнався про рішення, дію чи бездіяльність, внаслідок якої відбулося порушення його прав, свобод чи інтересів. Цим днем може бути, зокрема, день, коли мало бути прийняте рішення (вчинено дію), якщо таке рішення (дія) не було прийняте (не була вчинена).
43. Якщо цей день установити точно неможливо, строк обчислюється з дня, коли особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав (свобод чи інтересів). При цьому «повинна» слід тлумачити як неможливість незнання, припущення про високу вірогідність дізнатися, а не обов`язок особи дізнатися про порушення своїх прав.
44. На переконання Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду, початок перебігу строку звернення до суду у цій справі з позовними вимогами, які стосуються періоду з 19 липня 2022   року, з урахуванням частини першої статті 233 КЗпП України (у чинній редакції), слід обчислювати з моменту, коли позивачка набула достовірної та документально підтвердженої інформації про обсяг і характер виплачених їй сум. Таким моментом може бути день вручення розрахункового листа, довідки про нараховані та виплачені суми, вручення грошового атестату тощо.
45. Такий підхід застосовано Верховним Судом у постанові від 21 березня               2025   року у справі № 460/21394/23, постановленій Судовою палатою.
46. Як установлено судами попередніх інстанцій, 07 вересня 2024 року позивачку виключено зі списків особового складу.
47. Колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, що початок перебігу тримісячного строку для подання адміністративного позову (у частині вимог за період з 19 липня 2022 року по 07 вересня 2024 року) слід обчислювати з моменту, коли позивачка набула достовірної та документально підтвердженої інформації про обсяг і характер виплачених їй сум, що, у цій справі, відбулося шляхом вручення грошового атестата (тобто, письмового документа, у якому детально зазначено суми, нараховані та виплачені позивачці при звільненні).
48. Отже, обґрунтованим є висновки судів попередніх інстанцій про те, що саме з дати вручення позивачці зазначеного вище документа, а саме 07 вересня               2024 року, є подією, з якою пов`язаний початок перебігу строку звернення до суду.
49. Інші доводи касаційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої та апеляційної інстанцій і не можуть бути підставою для скасування правильно винесених оскаржуваних рішень.
50. Покликання представника позивачки в касаційній скарзі на висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 26 січня 2021 року у справі                           № 520/11178/2020, Суд відхиляє як необґрунтовані, оскільки стосуються інших правовідносин.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
51. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 349 КАС України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої та (або) апеляційної інстанцій без змін, а скаргу без задоволення.
52. Згідно із частиною першою статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.
53. Оскільки оскаржувані судові рішення прийнято з додержанням норм процесуального права, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду не вбачає підстав для задоволення касаційної скарги.
Керуючись статтями 341, 345, 349, 350, 355, 356, 359 КАС України, Суд
ПОСТАНОВИВ:
1. Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
2. Ухвалу Житомирського окружного адміністративного суду від 03 липня               2025 року та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від                     25 серпня 2025 року у справі №   240/12915/25 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач                                                                            І. В. Желєзний
Судді                                                                                                М. В. Білак
                                                                                                Ж. М. Мельник-Томенко