ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
02 жовтня 2025 року
м. Київ
справа № 990/81/25
провадження № 11-244заі25
Велика Палата Верховного Суду у складі:
судді-доповідача Кривенди О. В.,
суддів Булейко О. Л., Воробйової І. А., Губської О. А., Дашутіна І. В., Кишакевича Л. Ю., Короля В. В., Мазура М. В., Пількова К. М., Погрібного С. О., Стефанів Н. С., Ступак О. В., Ткачука О. С., Уркевича В. Ю., Шевцової Н. В.
розглянула в порядку письмового провадження справу за позовом ОСОБА_1 до Президента України Зеленського Володимира Олександровича про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії 
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 22 травня 2025 року у справі № 990/81/25 (судді Желтобрюх І. Л., Білоус О. В., Блажівська Н. Є., Шишов О. О., Яковенко М. М.) і
ВСТАНОВИЛА:
1.             ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду як суду першої інстанції з позовом до Президента України Зеленського В. О., у якому просив:
- визнати протиправними дії Президента України Зеленського В. О. щодо відмови у виданні указу на виконання Конституції, законів України та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція);
- зобов`язати Президента України Зеленського В. О. видати указ на виконання Конституції, законів України та Конвенції згідно з пунктом 31 статті 106 Конституції України.
2.            На обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначав, що він є пенсіонером, інвалідом війни третьої групи, ветераном військової служби України, ветераном праці України та постраждалим внаслідок Чорнобильської катастрофи 3 категорії.
3.            29 січня 2025 року він звернувся до Президента України зі скаргою на дії судів, в якій просив главу держави видати указ на виконання пункту 31 статті 106 Конституції України та усунути невиконання міжнародних правових норм та законодавства України судами під час розгляду справи № 2-1309/10 за його ( ОСОБА_1 ) позовом про визнання незаконними наказів, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та за виконання додаткового обсягу робіт.
4.            Не погодившись із діями Президента України щодо відмови у виданні указу на виконання Конституції України, позивач звернувся із цим позовом до суду.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
5.            Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду рішенням від 22 травня 2025 року в задоволенні позову відмовив.
6.            Цей суд дійшов висновку, що питання, порушені позивачем у пред`явленому ним адміністративному позові (вирішення порядку та строків розгляду судових справ, в тому числі щодо перегляду судових рішень), не належать до конституційних повноважень Президента України.
7.            Стосовно розгляду звернення ОСОБА_1 до Президента України в порядку Закону України від 02 жовтня 1996 року № 393/96-ВР «Про звернення громадян» (далі - Закон № 393/96-ВР) суд першої інстанції дійшов висновку, що заявлені позивачем у зверненні до відповідача вимоги стосуються зобов`язання Президента України видати указ щодо перегляду судових рішень, ухвалених за результатами розгляду позову ОСОБА_1 , таке звернення не підлягає розгляду в порядку, передбаченому Законом № 393/96-ВР, право ж на оскарження прийнятих судами рішень слід реалізовувати у встановленому відповідним процесуальним законодавством порядку.
Короткий зміст та обґрунтування наведених в апеляційній скарзі вимог
8.            Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 звернувся до Великої Палати Верховного Суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення від 22 травня 2025 року та прийняти нове.
9.            Позивач висловлює незгоду з твердженням суду про відсутність повноважень у Президента України видавати укази на виконання вимог Конституції України задля усунення порушень вимог законодавства судами при винесенні судових рішень, зокрема у справах, де він є позивачем, тоді як це, з його погляду, прямо передбачено Основним Законом України.
Позиція відповідача
10.         У відзиві на апеляційну скаргу представник Президента України просить залишити скаргу ОСОБА_1 без задоволення, а рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 22 травня 2025 року - без змін.
11.         На думку відповідача, суд першої інстанції правильно визначив необхідний обсяг обставин, які підлягають встановленню для правильного вирішення спору, а саме наявність / відсутність у Президента України обов`язку вживати заходів, спрямованих на перегляд судових рішень в інших справах, про які просив позивач у своєму зверненні, адже відсутність порушеного права є самостійною та достатньою підставою для відмови в задоволенні позову.
12.         Зазначив, що суд правильно застосував норми права, зокрема, проаналізувавши норму статті 102 Конституції України, встановив відсутність повноважень Президента України у процедурі перегляду судових рішень.
13.         Зауважив, що апелянт не довів порушення норм матеріального чи процесуального права судом першої інстанції, а також не надав належних та допустимих доказів на підтвердження доводів апеляційної скарги, що свідчить про відсутність підстав для скасування оскаржуваного рішення.
Рух апеляційної скарги
14.         Велика Палата Верховного Суду ухвалою від 19 червня 2025 року відкрила апеляційне провадження за апеляційною скаргою  ОСОБА_1  на рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 22 травня 2025 року, а ухвалою від 27 серпня 2025 року призначила справу до розгляду в порядку письмового провадження на 02 жовтня 2025 року.
Обставини справи, установлені судом першої інстанції
15.         З 1999 року ОСОБА_1 працював на посаді начальника адміністративно-господарської частини НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_1.
16.         Наказами начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 від 24 березня 2009 року № 22 а, від 30 жовтня 2009 року № 89 на позивача були накладені дисциплінарні стягнення у виді догани за низьку виконавчу дисципліну та невиконання посадових обов`язків.
17.         Наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 від 20 листопада 2009 року року № 95 ОСОБА_1 було звільнено з роботи за систематичне невиконання службових обов`язків на підставі пункту 3 статті 40 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України).
18.         У вересні 2009 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати незаконними та скасувати накази начальника НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 міста Житомира від 24 березня 2009 року № 22 а та від 30 жовтня 2009 року № 89, а також наказ від 20 листопада 2009 року № 95 про звільнення з роботи, поновити його на посаді та стягнути з відповідача заробітну плату за час вимушеного прогулу.
19.         Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 16 червня 2010 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Житомирської області від 09 вересня 2010 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
20.         У подальшому ОСОБА_1 неодноразово оскаржував рішення судів нижчих інстанцій до касаційного суду. Ухвалами Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 червня 2011 року, 29 липня 2011 року, 14 вересня 2012 року, 31 жовтня 2012 року, 11 січня 2013 року, 22 січня 2014 року, 12 травня 2014 року, 27 листопада 2014 року, 16 січня 2015 року, 01 квітня 2015 року, 02 липня 2015 року, 21 вересня 2015 року, 25 грудня 2015 року та 21 березня 2016 року відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційними скаргами ОСОБА_1 на рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 16 червня 2010 року та ухвалу Апеляційного суду Житомирської області від 09 вересня 2010 року.
21.         Ухвалами Верховного Суду від 28 вересня 2018 року, 03 грудня 2018 року, 01 лютого 2019 року, 25 квітня 2019 року, 31 травня 2019 року, 12 липня 2019 року, 04 жовтня 2019 року, 02 грудня 2019 року, 18 травня 2020 року, 23 червня 2020 року та 24 грудня 2020 року також відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційними скаргами ОСОБА_1 на зазначені рішення судів першої та апеляційної інстанцій.
22.         Ухвалою Корольовського районного суду міста Житомира від 15 листопада 2024 року, залишеною без змін постановою Житомирського апеляційного суду від 11 грудня 2024 року, відмовлено у відкритті провадження за заявою ОСОБА_1 про перегляд рішення Корольовського районного суду міста Житомира від 16 червня 2010 року у справі № 2-1309/10 за нововиявленими обставинами. 
23.         Ухвалою Першої судової палати Касаційного цивільного суду складі Верховного Суду від 13 січня 2025 року відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Корольовського районного суду м. Житомира від 15 листопада 2024 року та постанову Житомирського апеляційного суду від 11 грудня 2024 року у справі за заявою ОСОБА_1 про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Корольовського районного суду міста Житомира від 16 червня 2010 року у справі № 2-1309/10. 
24.         29 січня 2025 року позивач звернувся до Президента України зі скаргою на дії суду, в якій просив його видати указ на виконання пункту 31 статті 106 Конституції України та усунути невиконання міжнародних правових норм та законодавства України судами під час розгляду справи № 2-1309/10, оскільки вважає, що суди всіх інстанцій з 2009 року дотепер (15 років) порушують пункт 1 статті 6 Конвенції, статті 9 та 43 Конституції України, а також статті 40,104,147 КЗпП України.
25.         10 лютого 2025 року Департамент з питань звернення громадян Офісу Президента України надав позивачеві відповідь за № 22/006652-06, якою повідомив, що розгляд і вирішення вказаних ОСОБА_1 питань щодо судових рішень не належить до повноважень Президента України, вичерпно визначених Конституцією України. Посилання на доцільність вирішення питання шляхом видання указу главою держави не змінюють суті поставленого питання.
26.         Вважаючи, що відповідач допустив протиправну бездіяльність, що полягає у невиданні указу на виконання Конституції України з порушених ним питань, позивач звернувся до суду із цим позовом.
ПОЗИЦІЯ ВЕЛИКОЇ ПАЛАТИ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Релевантні джерела права й акти їх застосування. Оцінка висновків суду, рішення якого переглядається, та аргументів учасників справи
27.         Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
28.         Відповідно до частини другої статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
29.         Згідно зі статтею 102 Конституції України Президент України є главою держави і виступає від її імені, є гарантом державного суверенітету, територіальної цілісності України, додержання Конституції України, прав і свобод людини і громадянина.
30.         Повноваження Президента України визначені у статті 106 Конституції України, з пункту 31 частини першої якої можна уяснити, що Президент України здійснює інші повноваження, визначені Основним Законом України [реалізація яких вимагатиме уточнення та конкретизації їхнього змісту на рівні положень законів України].
31.         У Рішенні Конституційного Суду України від 10 грудня 2003 року у справі № 1?17/2003 за конституційним поданням 47 народних депутатів України про офіційне тлумачення положень частини першої статті 105, частини першої статті 111 Конституції України (справа щодо недоторканності та імпічменту Президента України) зазначено, що інститут Президента України ґрунтується на сукупності норм, що містяться у розділі V Конституції України, згідно з якими Президент України визначений, зокрема, главою держави, виступає від її імені, є гарантом державного суверенітету, територіальної цілісності України, додержання Конституції України, прав і свобод людини і громадянина.
32.         Конституційно-правовий статус інституту Президента України базується на правилах та нормах, які регулюють положення глави держави у механізмах державного управління. Порядок діяльності Президента України, його повноваження, взаємодія з іншими органами державної влади та місцевого самоврядування нормативно встановлені.
33.         Відповідно до частини третьої статті 106 Основного Закону України Президент України на основі та на виконання як Конституції, так і законів України видає укази і розпорядження, які є обов`язковими до виконання на території України.
34.         За змістом частини першої статті 1 Закону № 393/96-ВР громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.
35.         Статтею 3 цього Закону установлено, що під зверненнями громадян слід розуміти викладені в письмовій або усній формі пропозиції (зауваження), заяви (клопотання) і скарги.
36.         Пропозиція (зауваження) - це звернення громадян, де висловлюються порада, рекомендація щодо діяльності органів державної влади і місцевого самоврядування, депутатів усіх рівнів, посадових осіб, а також висловлюються думки щодо врегулювання суспільних відносин та умов життя громадян, вдосконалення правової основи державного і громадського життя, соціально-культурної та інших сфер діяльності держави і суспільства. Під заявою (клопотанням) - звернення громадян із проханням про сприяння реалізації закріплених Конституцією та чинним законодавством їх прав та інтересів або повідомлення про порушення чинного законодавства чи недоліки в діяльності підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, народних депутатів України, депутатів місцевих рад, посадових осіб, а також висловлення думки щодо поліпшення їх діяльності.
37.         За положеннями цієї статті клопотанням є письмове звернення з проханням про визнання за особою відповідного статусу, прав чи свобод тощо, а під скаргою є звернення з вимогою про поновлення прав і захист законних інтересів громадян, порушених діями (бездіяльністю), рішеннями державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, об`єднань громадян, посадових осіб.
38.         Відповідно до статті 7 Закону № 393/96-ВР звернення, оформлені належним чином і подані у встановленому порядку, підлягають обов`язковому прийняттю та розгляду.
39.         Згідно із частиною першою статті 16 Закону № 393/96-ВР скарга на дії чи рішення органу державної влади, органу місцевого самоврядування, посадової особи подається у порядку підлеглості вищому органу або посадовій особі, що не позбавляє громадянина права звернутися до суду відповідно до чинного законодавства, а в разі відсутності такого органу або незгоди громадянина з прийнятим за скаргою рішенням - безпосередньо до суду.
40.         За змістом статті 17 цього Закону, скарга на рішення, що оскаржувалось, може бути подана до органу або посадовій особі вищого рівня протягом одного року з моменту його прийняття, але не пізніше одного місяця з часу ознайомлення громадянина з прийнятим рішенням. Скарги, подані з порушенням зазначеного терміну, не розглядаються.
41.         Рішення вищого державного органу, який розглядав скаргу, в разі незгоди з ним громадянина може бути оскаржено до суду в термін, передбачений законодавством України.
42.         Статтею 19 Закону № 393/96-ВР, зокрема, передбачено, що органи державної влади і місцевого самоврядування , інші посадові особи в межах своїх повноважень зобов`язані: об`єктивно, всебічно і вчасно перевіряти заяви чи скарги; скасовувати або змінювати оскаржувані рішення у випадках, передбачених законодавством України, якщо вони не відповідають закону або іншим нормативним актам, невідкладно вживати заходів до припинення неправомірних дій, виявляти, усувати причини та умови, які сприяли порушенням; забезпечувати поновлення порушених прав, реальне виконання прийнятих у зв`язку із заявою чи скаргою рішень; письмово повідомляти громадянина про результати перевірки заяви чи скарги і суть прийнятого рішення; у разі визнання заяви чи скарги необґрунтованою роз`яснити порядок оскарження прийнятого за нею рішення; не допускати безпідставної передачі розгляду заяв чи скарг іншим органам; особисто організовувати та перевіряти стан розгляду заяв чи скарг громадян.
43.         Для реалізації конституційного права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності вказаних суб`єктів у сфері управлінської діяльності в Україні утворено систему адміністративних судів.
44.         Завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень [частина перша статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України)].
45.         На підставі положень пунктів 1 та 2 частини першої статті 4 КАС України адміністративна справа - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи.
46.         Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: 1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; 2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; 3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; 4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; 5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень; 6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини, та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю (частина перша статті 5 КАС України).
47.         Юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження (пункт 1 частини першої статті 19 КАС України).
48.         Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.
49.         Отже, обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду.
50.         Таким чином, у контексті спірних правовідносин суд повинен з`ясувати або спростувати наявність факту або обставин, які б свідчили про порушення прав, свобод чи інтересів позивача з боку відповідача - суб`єкта владних повноважень, створення перешкод для їх реалізації або наявність інших утисків його прав та свобод.
51.         Велика Палата Верховного Суду у своїх постановах неодноразово визначала, що протиправну бездіяльність суб`єкта владних повноважень слід розуміти як зовнішню форму поведінки (діяння) цього органу, що полягає (проявляється) у неприйнятті рішення чи у нездійсненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені.
52.         Тобто бездіяльність суб`єкта владних повноважень є такою, що порушує права та інтереси особи в тому разі, якщо такий суб`єкт повинен був вчинити, але не вчинив певних дій на реалізацію покладеної на нього компетенції.
53.         Зі змісту доводів та вимог позовної заяви вбачається, що ОСОБА_1 звернувся з позовом до Президента України, у якому просив визнати протиправною його бездіяльність та зобов`язати відповідача видати указ щодо усунення невиконання Конституції, законів України та Конвенції судами під час розгляду справи № 2-1309/10.
54.         З аргументів позивача можна зрозуміти, що ОСОБА_1 у межах цього провадження оскаржує бездіяльність Президента України як суб`єкта владних повноважень і просить суд зобов`язати відповідача вчинити дії, спрямовані на усунення порушень прав позивача, які, на його переконання, Президент України зобов`язаний вчинити як гарант додержання Конституції України.
55.         Відтак вимоги позивача у цій справі стосуються забезпечення судового перегляду судових рішень у цивільній справі, водночас визначені позивачем фактичні підстави позову свідчать про наявність публічно-правового спору, який підлягає вирішенню адміністративним судом, зокрема, в частині обсягу повноважень Президента України в процесі сприяння захисту прав і свобод громадян.
56.         У світлі встановлених фактичних обставин цієї справи Велика Палата Верховного Суду погоджується, що суд першої інстанції правильно й точно визначив суть, межі та спрямованість спору, характер спірних правовідносин, юридичну природу заявлених позивачем вимог та кореспондуючих їм підстав і повноважень, встановлених Конституцією та законами України, до яких має вдаватися відповідач у разі їхнього заявлення. Фактична та правова оцінка судом ролі, поведінки та компетенції Президента України відносно порушених у позові питань ґрунтується на правильному аналізі змісту спірних правовідносин та зумовленого ними нормативного регулювання.
57.         Висновки суду не містять ознак, які б дозволяли їх сприймати й оцінювати як незаконні, необґрунтовані чи досліджені з істотним порушенням вимог процесуального закону.
58.         Велика Палата Верховного Суду, враховуючи зміст позовних вимог, з якими ОСОБА_1 звернувся у цій справі до Верховного Суду, погоджується з твердженням суду першої інстанції, що питання, порушені позивачем у пред`явленому ним адміністративному позові, не належать до конституційних повноважень Президента України.
59.         Варто додати, що згідно зі статтею 1 Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон № 1402-VIII) судова влада в Україні відповідно до конституційних засад поділу влади здійснюється незалежними та безсторонніми судами, утвореними законом.
60.         Статтею 6 цього Закону визначено, що, здійснюючи правосуддя, суди є незалежними від будь-якого незаконного впливу. Суди здійснюють правосуддя на основі Конституції і законів України та на засадах верховенства права.
61.         Звернення до суду громадян, організацій чи посадових осіб, які відповідно до закону не є учасниками судового процесу, щодо розгляду конкретних справ судом не розглядаються, якщо інше не передбачено законом.
62.         Втручання у здійснення правосуддя, вплив на суд або суддів у будь-який спосіб, неповага до суду чи суддів, збирання, зберігання, використання і поширення інформації усно, письмово або в інший спосіб з метою дискредитації суду або впливу на безсторонність суду, заклики до невиконання судових рішень забороняються і мають наслідком відповідальність, установлену законом.
63.         Органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи повинні утримуватися від заяв та дій, що можуть підірвати незалежність судової влади.
64.         Отже, втручання у здійснення правосуддя, вплив на суд або суддів у будь-який спосіб, неповага до суду чи суддів, вплив на безсторонність суду забороняється. Президент України не наділений контрольними повноваженнями у сфері здійснення правосуддя, оцінки повноти, об`єктивності й усебічності дослідження доказів судами, не має права втручатися в їх процесуальну діяльність або давати вказівки суддям під час здійснення ними правосуддя, переглядати судові рішення на предмет їх законності чи обґрунтованості, впливати будь-яким чином на здійснення правосуддя в Україні.
65.         Президент України, так само як і інші органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їхні посадові особи, повинен дотримуватися встановленого у статті 19 Конституції України правового порядку, відповідно до якого зазначені суб`єкти зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. 
66.         Переконання позивача про найвищий статус Президента України в державі, який дозволяє йому втручатися у діяльність інших органів державної влади, зокрема судів, впливаючи таким чином на їхні дії чи на прийняття певних рішень, є хибними і суперечать Конституції та законам України. 
67.         Утверджувати і забезпечувати правовий порядок у державі її глава теж повинен у законний, дозволений йому спосіб. Очікувати чи вимагати від Президента України діяти поза правовим полем відповідно до будь-чиїх очікувань означає нівелювати положення Основного Закону України, гарантом додержання якого і є глава держави.
68.         Варто зазначити, що статтею 40 Конституції України визначено, що всі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.
69.         Як було зазначено вище, питання практичної реалізації громадянами України наданого їм Конституцією України права вносити в органи державної влади, об`єднання громадян відповідно до їх статуту пропозиції про поліпшення їх діяльності, викривати недоліки в роботі, оскаржувати дії посадових осіб, державних і громадських органів регулює Закон № 393/96-ВР.
70.         Оскільки заявлені позивачем у зверненнях до відповідача вимоги стосуються зобов`язання Президента України видати указ, яким усунути порушення судами законодавства при ухваленні судових рішень, прийнятих за результатами розгляду позову ОСОБА_1 про поновлення його трудових прав, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що такі звернення не підлягають розгляду в порядку, передбаченому Законом № 393/96-ВР.
Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги
71.         Велика Палата Верховного Суду вважає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
72.         Твердження апеляційної скарги фактично дублюють доводи позовної заяви, які суд першої інстанції визнав безпідставними і необґрунтованими, навівши для цього відповідні мотиви. В апеляційній скарзі ці твердження не містять підстав, що зобов`язували б поглянути на спірні відносини по-іншому й визнати їх достатніми для втручання в судове рішення.
73.         Згідно зі статтею 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись статтями 266, 308, 311, 315, 316, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, Велика Палата Верховного Суду
ПОСТАНОВИЛА:
1. Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
2. Рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 22 травня 2025 року у справі № 990/81/25 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та оскарженню не підлягає.
Суддя-доповідач                                                                                      О. В. Кривенда 
Судді:                                     О. Л. Булейко                                              К. М. Пільков
І. А. Воробйова                                           С. О. Погрібний
О. А. Губська                                               Н. С. Стефанів
І. В. Дашутін                                                О. В. Ступак
Л. Ю. Кишакевич                                        О. С. Ткачук
В. В. Король                                                В. Ю. Уркевич
М. В. Мазур                                                 Н. В. Шевцова