ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 жовтня 2025 р.	Справа № 520/20403/25	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Русанової В.Б.,
Суддів: Бегунца А.О. ,  П`янової Я.В. ,
за участю секретаря судового засідання Тютюник О.Ю.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 22.08.2025 (головуючий суддя І інстанції: Сліденко А.В.) по справі № 520/20403/25
за позовом            ОСОБА_1  
до           Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України  
про визнання протиправною бездіяльності,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з позовом, в якому просив:
- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України, яка полягає у не нарахуванні та невиплаті ОСОБА_1 грошового забезпечення з 26.07.2022 по 20.05.2023 за механізмом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня кожного календарного року, на відповідний тарифний коефіцієнт посадового окладу та окладу за військовим званням із наступним перерахунком щомісячних додаткових видів грошового забезпечення та премії;  
- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України здійснити ОСОБА_1 перерахунок та виплату грошового забезпечення (з урахуванням раніше сплачених сум) за періоди: з 26.07.2022 до 31.12.2022 за механізмом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України "Про Державний бюджет України на 2022 рік" на 1 січня 2022 року, на відповідний тарифний коефіцієнт посадового окладу та окладу за військовим званням із наступним перерахунком щомісячних додаткових видів грошового забезпечення та премії; з 01.01.2023 до 20.05.2023 за механізмом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України "Про Державний бюджет України на 2023 рік" на 1 січня 2023 року, на відповідний тарифний коефіцієнт посадового окладу та окладу за військовим званням із наступним перерахунком щомісячних додаткових видів грошового забезпечення та премії з одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 № 44.
Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 01.08.2025 прийнято позов до розгляду та відкрито провадження у справі.
12.08.2025 Військова частина НОМЕР_1 Національної гвардії України надала суду відзив на позов, в якому просила залишити позов без розгляду через порушення строку звернення до суду.
Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 14.08.2025 позов залишено без руху з підстав пропуску строку звернення до суду та надано позивачу термін – 10 днів з дня отримання копії ухвали суду для усунення недоліків шляхом надання заяви про поновлення строку звернення до адміністративного суду із зазначенням поважних підстав його пропуску та наданням доказів в їх підтвердження.
15.08.2025, на виконання вимог ухвали суду ОСОБА_1 подав заяву про поновлення строку звернення до суду.
В обґрунтування заяви зазначив, що вперше звернувся з позовом в межах строку, встановленого ч. 2 ст. 233 КЗпП України, з моменту як дізнався про порушене право, проте постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 30.07.2025 у справі № 520/1603/25 позов залишено без розгляду з підстав відсутності належних доказів на підтвердження у адвоката Коломойцева М.М. повноважень на підписання та подання позовної заяви, а також представлення інтересів ОСОБА_1 . 
Повторно з позовною заявою із виправленими недоліками представник позивача звернувся на наступний день після ухвалення постанови апеляційного суду, тобто без зайвих зволікань. 
Зауважив, що питання строку звернення до суду вже вирішувалось в межах справи № 520/1603/25.
Просив врахувати, що не мав можливості повторно подати позов до того ж відповідача з такими ж вимогами під час перебування в провадженні суду справи № 520/1603/25, оскільки у такому б випадку ним було б допущено зловживання процесуальними правами згідно п. 2 ч. 2 ст. 45 КАС України.
Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 22.08.2025 доводи заявника визнано недостатніми підставами для визнання поважними причин пропуску строку звернення до суду. 
Заяву про поновлення строку звернення до суду залишено без задоволення.
Вимоги ухвали Харківського окружного адміністративного суду від 14.08.2025 у справі №520/20403/25 визнано невиконаними.
Позов залишено без розгляду.
Залишаючи без розгляду позов, суд першої інстанції виходив з того, що позов поданий поза межами строку, встановленого ст. 233 КЗпП, поважних підстав такого пропуску ОСОБА_1 не наведено.
Позивач, не погодившись з ухвалою суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, неповне встановлення обставин справи, що призвело до неправильного висновку, просив її скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції помилково застосував до у спірних правовідносин ч. 1 ст. 233 КЗпП України, оскільки зазначена норма розповсюджується на діючих працівників, тоді як до звільнених осіб застосуванню підлягає ч. 2 ст. 233 КЗпП України, якою чітко передбачено, що тримісячний строк у випадку звільнення особи із займаної посади відліковується з моменту отримання повідомлення про нараховані та виплачені суми.
Зазначає, що наказ про звільнення зі служби не є повідомленням про виплачені суми при звільненні, оскільки не містить механізму нарахування таких сум, натомість таке повідомлення ОСОБА_1 фактично отримав 26.12.2024 у відповідь на запит адвоката та з цим позовом вперше звернувся в межах строку, встановленого ч. 2 ст. 233 КЗпП України.
Крім того, питання дотримання позивачем строку звернення до суду вирішувалось в межах справи № 520/1603/25, що не взято до уваги судом першої інстанції.
В подальшому, з підстав, які не залежали від позивача, Другий апеляційний адміністративний суд ухвалив постанову від 30.07.2025, якою позов залишив без розгляду, посилаючись на відсутність у представника Подоляна О.С. повноважень на підписання позову та представництво його інтересів в судах.
Зауважує, що суд першої інстанції не надав оцінку доводам заявника щодо неможливості повторного звернення з таким же позовом під час перебування в провадженні суду первинного поданого позову.
Також, за твердженням апелянта, суд першої інстанції не дослідив і питання наявності або відсутності зволікань позивачем з правом на повторне подання позову, передбаченого ч. 4 ст. 240 КАС України, не врахував, що повторно з позовною заявою із виправленими недоліками представник позивача звернувся на наступний день після ухвалення постанови апеляційного суду, тобто без зайвих зволікань.
Військова частина НОМЕР_1 Національної гвардії України (далі - відповідач) подала відзив на апеляційну скаргу, в якому, наполягаючи на законності та обґрунтованості ухвали суду першої інстанції, просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржувану ухвалу без змін.
Учасники справи про дату, час та місце апеляційного розгляду справи повідомлені належним чином.
Відповідно до ч. 4 ст. 229, ч. 1 ст. 308 КАС України справа розглядається в межах доводів та вимог апеляційної скарги, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши ухвалу суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, відзиву на неї, дослідивши докази по справі, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.
Відповідно до ч. 2 ст. 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право, зокрема, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Згідно із ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Частина 1 ст. 5 КАС України визначає, що кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду за захистом, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.
Відповідно до ч. 1 ст. 122 КАС України позов може бути подано у межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Згідно із ч. 3 ст. 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом або іншими законами можуть встановлюватися спеціальні строки для звернення до адміністративного суду. Якщо інше не передбачено, такі строки обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до частин 1, 2 ст. 233 КЗпП (в редакції, чинній з 19.07.2022) працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.
Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).
За приписами ч. 1 ст. 123 КАС України у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.
Колегія суддів зазначає, що чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Це, насамперед, обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними.
Дотримання строків звернення до адміністративного суду є однією з умов дисциплінування учасників публічно-правових відносин у випадку, якщо вони стали спірними.
Необхідно зауважити на тому, що інститут строків у адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах та стимулює суд і учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Строки звернення до адміністративного суду з позовом обмежують час, протягом якого такі правовідносини вважаються спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.
Аналогічні правові висновки висловлені Верховним Судом у постановах від 18.02.2022 у справі № 380/893/20, від 25.07.2022 у справі № 120/14148/21-а.
За приписами ч. 3 ст. 123 КАС України якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.
Згідно з п. 8 ч. 1 ст. 240 КАС України суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду з підстав, визначених частинами третьою та четвертою ст. 123 цього Кодексу.
Як вбачається з матеріалів справи, позивач проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 до 07.12.2023.
ОСОБА_1 , звільненого наказом командира військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України від 04.12.2023 № 36 о/с, виключено зі списків особового складу Військової частини НОМЕР_1 та усіх видів забезпечення на підставі наказу від 07.12.2023 № 350 (а.с. 38).
У зв`язку з тим, що відповідач не провів остаточний розрахунок при звільненні 07.12.2023, що полягає у не нарахуванні та невиплаті грошового забезпечення з 26.07.2022 по 20.05.2023 за механізмом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня кожного календарного року, позивач 22.01.2025 вперше звернувся з цим позовом до суду.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 30.04.2025 у справі № 520/1603/25 позов задоволено частково.
Визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошового забезпечення за період з 26.07.2022 до 19.05.2023 (включно), шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13, 14, з урахуванням розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законами України Про Державний бюджет на 2022-2023 роки.
Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України провести перерахунок та виплату ОСОБА_1 грошового забезпечення за період з 26.07.2022 до 19.05.2023 (включно), із застосуванням розрахункової величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом станом на 01.01.2022 та 01.01.2023 відповідно, згідно з постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року № 704 Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб, із урахуванням раніше виплачених сум.
В решті позовних вимог відмовлено.
За наслідками апеляційного оскарження, постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 30.07.2025 рішення Харківського окружного адміністративного суду від 30.04.2025 по справі № 520/1603/25 скасовано.
Адміністративний позов ОСОБА_1 залишено без розгляду.
Залишаючи без розгляду позов, суд апеляційної інстанції виходив з відсутності у матеріалах справи належних доказів на підтвердження повноважень представника позивача – Коломойцева М.М. на підписання позову.
31.07.2025 представник позивача повторно подав суду позов, до якого додав належні докази на підтвердження його повноважень представляти інтереси ОСОБА_1 в суді, в тому числі підписувати позовну заяву. 
Вирішуючи питання про дотримання позивачем строку звернення до суду, суд першої інстанції вважав, що про порушення своїх прав позивач мав дізнатися під час отримання спірних виплат у розмірах, з якими він не погоджується.
При цьому, суд першої інстанції врахував, що ОСОБА_1 21.01.2025 вже звертався з таким же позовом, а отже про порушене право був обізнаний не пізніше 21.01.2025.
В свою чергу, подання ОСОБА_1 позову у серпні 2025 р. про бездіяльність відповідача, що полягає у невиплаті грошового забезпечення в належному розмірі за період з 26.07.2022 по 20.05.2023 вчинене поза межами строку, встановленого ст. 233 КЗпП.
Разом з тим, суд першої інстанції залишив поза увагою, що позивач вимагає здійснити нарахування та виплату сум, право на які він набув під час проходження військової служби. 
При цьому важливим є те, що позов про стягнення належного грошового забезпечення подано вже після звільнення позивача з військової служби.
У Рішенні від 05 жовтня 2013 року №8-рп/2013 Конституційний Суд України, аналізуючи положення трудового законодавства в контексті конституційного звернення‚ виходив з того, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків.
Крім обов`язку оплатити результати праці робітника‚ існують також інші зобов`язання роботодавця матеріального змісту. Ці зобов`язання стосуються тих витрат, які переважно спрямовані на охорону праці чи здоров`я робітника (службовця) або на забезпечення мінімально належного рівня його життя, у тому числі й у разі простою - зупинення роботи, що було викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами (форс-мажор) тощо.
Конституційний Суд України зазначив, що праву працівника на належну заробітну плату кореспондує обов`язок роботодавця нарахувати йому указані виплати‚ гарантовані державою‚ і виплатити їх. При цьому право працівника не залежить від нарахування йому відповідних грошових виплат. Тому незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, працівник, у разі порушення законодавства про оплату праці, має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати.
З урахуванням викладеного Конституційний Суд України констатував, що під заробітною платою, що належить працівникові, або‚ за визначенням, використаним у частині другій статті 233 Кодексу (у редакції, чинній до 19 листопада 2022 року)‚ належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.
Таким чином, для правильного вирішення питання про дотримання чи пропуск позивачем строку звернення до суду необхідно з`ясувати, коли саме він отримав письмове повідомлення, що містило інформацію про суми грошового забезпечення, нараховані та виплачені йому при звільненні. Саме дата отримання такого письмового повідомлення відповідно до приписів статті 233 КЗпП є визначальною для початку перебігу строку звернення до суду в правовідносинах, що є предметом судового дослідження.
Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 11.04.2025 у справі № 520/27667/24, від 25.09.2025 у справі № 440/9690/24.
Крім того, Верховний Суд у складі cудової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у постанові від 21.03.2025 у справі № 460/21394/23 також зазначив, що тримісячний строк звернення до суду, передбачений ст. 233 КЗпП слід обчислювати з моменту, коли позивач набув достовірної та документально підтвердженої інформації про обсяг і характер виплачених йому сум.
Наявний в справі витяг із наказу від 07.12.2023 № 350 містить відомості про складові грошового забезпечення, які підлягають обов`язковій виплаті позивачу у зв`язку зі звільненням, зокрема, одноразова грошова допомога при звільненні в розмірі 64%, компенсація за невикористані дні відпустки, премія за період з 01.11.2023 до 07.12.2023 в розмірі 530%, надбавка за особливості проходження служби в розмірі 50% (а.с. 10).
Інших відомостей про нараховані та виплачені суми при звільненні, зокрема, щодо грошового забезпечення наказ від 07.12.2023 не містить.
Доказів вручення позивачу грошового атестату в день звільнення матеріали справи також не містять.
В свою чергу, документально підтверджену інформацію про обсяг і характер виплаченого грошового забезпечення позивач отримав 26.12.2024 з листа відповідача (а.с. 11-12).
Виходячи з цього, колегія суддів зазначає, що саме направлення листа-відповіді від 26.12.2024, є подією, з якою пов`язаний початок перебігу строку звернення до суду.
Позовну заяву ОСОБА_1 подав вперше 05.01.2025, тобто в межах строку, встановленого ст. 233 КЗпП.
Разом з тим, як зазначено вище постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 30.07.2025 адміністративний позов ОСОБА_1 залишено без розгляду з підстав відсутності у матеріалах справи належних доказів на підтвердження повноважень представника позивача – Коломойцева М.М. на підписання позову.
Суд першої інстанції зазначив, що не надання представником позивача належних доказів на підтвердження повноважень на його представництво під час первинного подання позову не є поважною підставою для поновлення строку звернення до суду.
Водночас, суд першої інстанції залишив поза увагою ч. 4 ст. 240 КАС України, якою передбачено, що особа, позов якої залишено без розгляду, після усунення підстав, з яких позов було залишено без розгляду, має право звернутися до адміністративного суду в загальному порядку.
У контексті цього аспекту спірної процесуальної ситуації варто зазначити, що Верховний Суд у постанові від 24 липня 2023 року у справі №200/3692/21 сформував висновок, який є правозастосовним в межах цієї справи за аналогією, згідно якого строк на апеляційне оскарження у разі повторного подання апеляційної скарги може бути поновлено у випадку дотримання одночасно таких умов:
- первісне звернення до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою відбулось у межах передбаченого процесуальним законом строку на апеляційне оскарження;
- повторне подання апеляційної скарги відбулось в межах строку апеляційного оскарження, встановленого процесуальним законом, або упродовж розумного строку після отримання копії відповідної ухвали суду про повернення первісної скарги, без невиправданих затримок і зайвих зволікань;
- скаржником продемонстровано добросовісне ставлення до реалізації ним права на апеляційне оскарження й вжито усіх можливих та залежних від нього заходів з метою усунення недоліків апеляційної скарги, які стали підставою для повернення вперше поданої апеляційної скарги, і такі недоліки фактично усунуті станом на момент повторного звернення з апеляційною скаргою;
- доведено, що повернення попередньо поданих апеляційних скарг відбулося з причин, які не залежали від особи, яка оскаржує судові рішення, і які обумовлені наявністю об`єктивних і непереборних обставин, що унеможливили або значно утруднили можливість своєчасного звернення до суду апеляційної інстанції, й не могли бути усунуті скаржником;
- наявність таких обставин підтверджено належними і допустимими доказами.
Подібна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 18 квітня 2025 року у справі № 340/1171/24
Матеріалами справи підтверджується, що вперше позовну заяву подано ОСОБА_1 в межах встановленого строку звернення до суду, повторно з позовом представник позивача звернувся 31.07.2025, тобто на наступний день після ухвалення постанови суду про залишення первісного позову без розгляду.
При цьому, колегія суддів враховує, що під час розгляду справи за первісно поданим позовом в суді першої інстанції судом не зазначалось жодних зауважень до документів, якими підтверджувались повноваження представника позивача, про зазначені обставини вказав суд апеляційної інстанції без надання позивачу можливості виправити недоліки позову. Таким чином, залишення позову без розгляду відбулось з обставин, які не залежали саме від позивача
Отже, в діях позивача вбачається сумлінне добросовісне ставлення до наявних у нього прав і обов`язків, встановлених законом або судом та вчинено усі можливі та залежні від нього процесуальні дії для вчасного подання кожного позову.
Натомість, суд першої інстанції не надав жодної оцінки саме діям позивача, які вчинялись ним під час подання як первісного так і повторного позову, наявності у нього можливості подати позов на час відкритого провадження за первісним позовом, часу, в який останній повторно подав позовну заяву після ухвалення постанови суду від 30.07.2025.
За таких умов, колегія суддів вбачає передчасним висновок суду першої інстанції щодо пропуску позивачем строку на подання повторного позову без поважних причин з огляду на неповне встановлення всіх обставин справи, що є помилковими, що є підставою для скасування спірної ухвали.
Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 320 КАС України підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.
Таким чином, колегія суддів вважає передчасним висновок суду першої інстанції про наявність підстав для залишення позову без розгляду, у зв`язку з чим ухвала суду на підставі ст.320 КАС України підлягає скасуванню, з направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Керуючись ст.ст. 308, 310, 312, 315, 317, 320, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1  задовольнити.
Ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 22.08.2025 по справі № 520/20403/25  скасувати.
Адміністративну справу № 520/20403/25 направити до Харківського окружного адміністративного суду для продовження розгляду.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню.

Головуючий суддя 		В.Б. Русанова	
Судді	   	А.О. Бегунц    Я.В. П`янова   	
Повний текст постанови складено  27.10.2025 року