ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
24 жовтня 2025 року
м. Київ
справа № 703/3553/23
провадження № 61-1257св25
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Тітова М. Ю. (суддя-доповідач), Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Акціонерне товариство «Українська залізниця», 
провівши в порядку письмового провадження попередній розгляд справи за  касаційними скаргами Акціонерного товариства «Українська залізниця» на  рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 07 серпня 2024 року в складі судді Криви Ю. В., постанову Черкаського апеляційного суду від 12 грудня 2024 року та додаткову постанову Черкаського апеляційного суду від 09 січня 2025 року в складі колегії суддів: Новікова О. М., Карпенко О. В., Фетісової Т. Л.,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У серпні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства «Українська залізниця» (далі - АТ «Укрзалізниця»), у якому просив визнати незаконним та скасувати наказ АТ «Укрзалізниця» № 483/ос від 04  травня 2022 року в частині, що стосується його; поновити дію трудового договору між ним та АТ «Укрзалізниця»; стягнути з АТ «Укрзалізниця» на  належну суму заробітної плати та інших виплат за період з 04 травня 2022 року до дати поновлення дії трудового договору.
На обґрунтування позовних вимог зазначав, що працює в АТ «Укрзалізниця» на посаді старшого ревізора Департаменту внутрішнього аудиту та контролю.
Наказом АТ «Укрзалізниця» № 483/ос від 04  травня 2022 року призупинено дію трудового договору з ним до припинення або скасування воєнного стану.
Вважав наказ незаконним та таким, що суперечить вимогам статті 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», оскільки на час його видачі не існувало обставини, які б виключали можливість обох  сторін виконувати обов`язки, передбачені трудовим договором.
Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Рішенням Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 07 серпня 2024 року, залишеним без змін постановою Черкаського апеляційного суду від 12 грудня 2024 року, позов задоволено частково.
Визнано незаконним та скасовано наказ АТ «Укрзалізниця» № 483/ос від 04  травня 2022 року в частині призупинення дії трудового договору з   ОСОБА_1 .
Стягнуто з АТ «Укрзалізниця» на користь ОСОБА_1 за період з 06 травня 2022 року до 30 жовтня 2023 року середній заробіток за час призупинення дії трудового договору в розмірі 338 895,90 грн, із якого підлягають вирахуванню обов`язкові податки, збори та інші платежі. 
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про стягнення судових витрат.
Суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, виходив з  того, що призупинення дії трудового договору з позивачем здійснено незаконно. Відповідач не довів існування абсолютної неможливості надати позивачу роботу, а останньому її виконувати.
Внаслідок призупинення дії трудового договору позивач був позбавлений можливості працювати, у зв`язку з чим наявні підстави для стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Додатковою постановою Черкаського апеляційного суду від 09 січня 2025 року клопотання позивача про ухвалення додаткового рішення задоволено частково.
Стягнуто з АТ «Укрзалізниця» на користь ОСОБА_1  судові витрати на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції в розмірі 6 000,00 грн.
Додаткова постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що у відзиві на  апеляційну скаргу позивач заявив, що очікує понести у зв`язку з розглядом справи судові витрати в розмірі 10 000,00-15000,00 грн та просив вирішити питання щодо їх розподілу.
Дослідивши надані докази витрат на професійну правничу допомогу, колегія суддів дійшла до висновку про їх неспівмірність та вважала, що такі витрати мають складати 6000,00 грн, що буде відповідати критерію розумності, справедливості та виконаній адвокатом роботи.
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційних скарг
У січні 2025 року АТ «Укрзалізниця» подало до  Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 07 серпня 2024 року та постанову Черкаського апеляційного суду від 12 грудня 2024 року й ухвалити нове рішення про відмову в позові.
Як на підставу касаційного оскарження судових рішень посилається на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права. Зазначає про необхідність відступити від висновку, викладеного в постанові Верховного Суду від 20 вересня 2024 року в справі № 444/2538/23, який застосовано судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні, та відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права в подібних правовідносинах.
Касаційна скарга мотивована тим, що суди неповно з`ясували обставини, які мають значення для правильного вирішення справи.
Не врахували, що позивач звернувся до суду з пропуском строку, встановленого частиною першою статті 233 КЗпП України, який з урахуванням частини першої глави XIX КЗпП України закінчився 30 червня 2023 року.
Неможливість забезпечення позивача роботою доведена наявними в справі доказами, якими підтверджено відсутність організаційної можливості надати йому роботу, обумовлену трудовим договором. 
Не звернули уваги на те, що законодавством не передбачено права працівника на стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу при скасуванні наказу про призупинення дії трудового договору, тому безпідставно застосували норми частини другої статті 235 КЗпП України.
Просить передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду.
У лютому 2025 року АТ «Укрзалізниця» подало до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України), просить скасувати додаткову постанову Черкаського апеляційного суду від 09 січня 2025 року й відмовити в задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення.
На обґрунтування вимог касаційної скарги АТ «Укрзалізниця» зазначає, що ні  в  суді першої, ні в суді апеляційної інстанції позивач не зробив заяву про те, що після ухвалення рішення у справі ним будуть подані докази понесених витрат на правничу допомогу. Також позивач не обґрунтував поважності причин неподання таких доказів до закінчення судових дебатів у справі.
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалами Верховного Суду від 25 лютого 2025 року та від 13 березня 2025 року відкрито касаційні провадження в цій справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.
Позивач через представника ОСОБА_2 подав відзив на касаційну скаргу, у якій просить залишити її без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін.
05 березня 2025 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.
Щодо передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду
Підстави для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду передбачені статтею 403 ЦПК України.
Питання про передачу справи на розгляд палати, об`єднаної палати або Великої Палати Верховного Суду вирішується судом за власною ініціативою або за клопотанням учасника справи (частина перша статті 404 ЦПК України).
Клопотання учасника справи про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду повинно бути мотивованим, містити достатні та обґрунтовані підстави для передачі, визначені статтею 403 ЦПК України.
Клопотання АТ «Укрзалізниця» про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, викладене в прохальній частині касаційної скарги, задоволенню не підлягає, оскільки заявник не навів належного обґрунтування такого клопотання.
Позиція Верховного Суду
Касаційні скарги підлягають залишенню без задоволення з таких підстав.
Фактичні обставини, встановлені судами
З грудня 2016 року ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах з  АТ  «Укрзалізниця», та з серпня 2017 року працював на посаді старшого ревізора відділу внутрішнього аудиту управління внутрішнього аудиту та  контролю регіональної філії «Одеська залізниця» Департаменту внутрішнього аудиту та контролю.
Наказом АТ «Укрзалізниця» № 483/ос від 04 травня 2022 року, керуючись статтею 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», призупинено дію трудового договору, зокрема з позивачем з 06 травня 2022 року до припинення або скасування воєнного стану в Україні.
Наказом АТ «Укрзалізниця» № 1948/ос від 26 жовтня 2023 року ОСОБА_1 звільнено з 30 жовтня 2023 року із займаної посади старшого ревізора у зв`язку зі скороченням штату.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Щодо касаційної скарги на рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 07 серпня 2024 року та постанову Черкаського апеляційного суду від 12 грудня 2024 року 
Стаття 43 Конституції України гарантує право кожного на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.
Відповідно до статті 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.
В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень.
15 березня 2022 року прийнято Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», яким передбачена можливість призупинення дії трудового договору.
Відповідно до статті 13 цього Закону (в чинній на час виникнення спірних правовідносин редакції) призупинення дії трудового договору - це тимчасове припинення роботодавцем забезпечення працівника роботою і тимчасове припинення працівником виконання роботи за укладеним трудовим договором.
Дія трудового договору може бути призупинена у зв`язку з військовою агресією проти України, що виключає можливість надання та виконання роботи.
Призупинення дії трудового договору не тягне за собою припинення трудових відносин.
Призупинення дії трудового договору роботодавець та працівник за можливості мають повідомити один одного у будь-який доступний спосіб.
Відшкодування заробітної плати, гарантійних та компенсаційних виплат працівникам на час призупинення дії трудового у повному обсязі покладається на державу, що здійснює військову агресію проти України.
Наведена спеціальна норма права надає роботодавцю право тимчасово призупинити дію трудового договору з працівником у разі неможливості у  зв`язку із військовою агресією проти України забезпечити працівника роботою.
Водночас таке право не є абсолютним. Для застосування цієї норми права роботодавець має перебувати в таких обставинах, коли він не може надати працівнику роботу, а працівник не може виконати роботу. Зокрема, у випадку, якщо необхідні для виконання роботи працівником виробничі, організаційні, технічні можливості, засоби виробництва знищені в результаті бойових дій або їх функціювання з об`єктивних і незалежних від роботодавця причин є  неможливим, а переведення працівника на іншу роботу або залучення його до роботи за дистанційною формою організації праці неможливо.
Як на підставу для призупинення дії трудового договору з позивачем, відповідач в оспорюваному наказі посилався на неможливість надати позивачу роботу, а  останньому її виконувати у зв`язку зі зменшенням обсягів господарської діяльності та втрату можливості повноцінно організувати процеси діяльності АТ «Укрзалізниця» через військову агресією російської федерації проти України.
Однак обставин неможливості забезпечити безпосередньо позивача роботою відповідач не довів.
Відповідно до матеріалів справи, як на час видачі оспорюваного наказу про  призупинення дії трудового договору, так і на час розгляду справи, АТ  «Укрзалізниця» здійснювало свою діяльність. Трудові відносини відповідач призупинив вибірково з окремими працівниками, у тому числі з позивачем, але не з усіма працівниками.
Робочим місцем ОСОБА_1 було місто Сміла Черкаської області, де  військові дії безпосередньо не мали місця та не могли перешкодити здійсненню працівником Укрзалізниці у відділі аудиту та контролю своїх трудових обов`язків.
При цьому саме по собі зменшення обсягів господарської діяльності не є тією обставиною, яка надає роботодавцю право призупиняти трудові договори з  працівниками на підставі статті 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».
Таким чином, враховуючи, що обставин неможливості відповідача у зв`язку з  військовою агресією проти України надати позивачу роботу, а останньому її  виконувати не встановлено, суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, обґрунтовано вважав, що призупинення дії трудового договору з позивачем з незаконним.
Посилання АТ «Укрзалізниця» на помилковість висновків судів у частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу колегія суддів відхиляє як безпідставні, з огляду на таке.
Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом (стаття 43 Конституції України).
У КЗпП України відсутня норма права, яка б у цій ситуації регулювала питання виплати середнього заробітку за час незаконного призупинення дії трудового договору, так як це не є ні простоєм, ні звільненням працівника.
Водночас частиною дев`ятою статті 10 ЦПК України передбачено, що якщо спірні відносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за  змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права).
Згідно з частиною другою статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.
Середній заробіток за частиною другою статті 235 КЗпП України за своїм змістом є заробітною платою, право на отримання якої виникло у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин, оскільки особа поновлюється на роботі з дня звільнення, тобто вважається такою, що весь цей час перебувала в трудових відносинах.
Враховуючи, що незаконні дії відповідача позбавили ОСОБА_1 можливості працювати та призвели до порушення його конституційного права на своєчасне одержання винагороди за працю, суди обґрунтовано застосували до спірних правовідносин норму частини другої статті 235 КЗпП України, яка регулює подібні за змістом відносини, та поклали на відповідача обов`язок відшкодувати позивачу середній заробіток за час його перебування у  вимушеному прогулі, розмір якого відповідач не спростовує.
Такий висновок судів узгоджується з висновком, викладеним Верховним Судом, зокрема в постановах від 21 червня 2023 року в справі № 149/1089/22, від 20  вересня 2024 року в справі № 444/2538/23, який підтриманий Об`єднаною палатою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду в постанові від 05 травня 2025 року в справі № 758/4178/22. Необхідність відступити від такого висновку відповідач не довів, а Верховний Суд не встановив.
Також не заслуговують на увагу аргументи відповідача щодо пропуску позивачем строку на звернення до суду.
Дія трудового договору з позивачем була призупинена 06 травня 2022 року, а  з  цим позовом до суду він звернувся 01 серпня 2023 року.
Згідно з частиною першою статті 233 КЗпП України (у редакції, чинній на момент звернення позивача до суду) працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.
З 12 березня 2020 року до 30 червня 2023 року на усій території України діяв карантин, встановлений відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами та доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України).
Пунктом 1 Глави ХІХ «Прикінцеві положення» визначено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.
З огляду на викладене, оскільки оскаржуваний наказ був винесений відповідачем під час дії карантину, який завершився 30 червня 2023 року, правильним є висновки судів, що при зверненні до суду 01 серпня 2023 року позивач не пропустив встановлений частиною першою статті 233 КЗпП України строк.
Інші доводи касаційної скарги не дають підстав для скасування оскаржуваних судових рішень, оскільки зводяться до власного тлумачення заявником норм законодавства та необхідності переоцінки доказів і встановлених на їх підставі обставин, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.
Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов`язковими підставами для скасування судового рішення, касаційний суд не встановив.
Щодо касаційної скарги на додаткову постанову Черкаського апеляційного суду від 09 січня 2025 року
Відповідно до частини першої статті 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.
Частинами першою та третьою статті 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Відповідно до частин третьої, четвертої статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої статті 137 ЦПК України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 137 ЦПК України).
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина шоста статті 137 ЦПК України).
Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 зробив заяву про розподіл судових витрат, орієнтовний розмір яких складе 10 000,00-15 000,00 грн.
12 грудня 2024 року суд апеляційної інстанції розглянув справу.
16 грудня 2024 року ОСОБА_1 подав до апеляційного суду заяву про ухвалення додаткового рішення, у якій просив стягнути з АТ «Укрзалізниця» понесені ним витрати на правничу допомогу в розмірі 14 000,00 грн. 
До заяви додав докази на підтвердження понесення цих витрат, зокрема договір про надання правової допомоги від 26 червня 2023 року, акт № 1 приймання-передачі наданої правової допомоги (послуг) від 13 грудня 2024 року, прибутковий ордер № 13/12-01 від 13 грудня 2024 року на суму 14 000,00 грн.
АТ «Укрзалізниця» подало до суду апеляційної інстанції заперечення щодо ухвалення додаткового рішення.
Враховуючи те, що заява про розподіл судових витрат та докази їх понесення подані позивачем з дотриманням вимог статті 141 ЦПК України, правильним є  висновок суду апеляційної інстанції про наявність підстав для відшкодування ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу.
Розмір витрат на правничу допомогу визначений судом апеляційної інстанції з  урахуванням складності цієї справи та обсягу виконаних адвокатом робіт, наданням оцінки запереченням відповідача, а також з дотриманням критерію розумності розміру понесених стороною витрат.
Доводи касаційної скарги АТ «Укрзалізниця такого висновку суду апеляційної інстанції не спростовують, на законність та обґрунтованість оскаржуваної додаткової постанови не впливають.
Висновки за результатом розгляду касаційних скарг
Згідно з частиною третьою статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення. 
Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
Переглянувши судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність підстав для їх скасування.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції, постанову апеляційного суду та додаткову постанову апеляційного суду без змін.
Щодо судових витрат
Оскільки касаційні скарги залишені без задоволення, немає підстав для нового розподілу судових витрат. 
Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Касаційні скарги Акціонерного товариства «Українська залізниця» залишити без задоволення.
Рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 07 серпня 2024 року, постанову Черкаського апеляційного суду від 12 грудня 2024 року та  додаткову постанову Черкаського апеляційного суду від 09 січня 2025 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її  ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:                                                                                                 М. Ю. Тітов
                                                                                                            А. Ю. Зайцев
                                                                                                            Є. В. Коротенко