ПОСТАНОВА                                    
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ                                                                  
                                                                                                               
05 листопада 2025 року                                                             
м. Київ                                                                                         
 
справа № 357/14276/21
провадження № 61-5450св25
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М., Сакари Н. Ю. (суддя-доповідач), Шиповича В. В.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 , 
відповідачка -  ОСОБА_2 ,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Служба 
у справах дітей Білоцерківської міської ради,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Заліського Богдана Сергійовича, на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області 
від 25 жовтня 2024 року у складі Кошель Б. І. та постанову Київського апеляційного суду від 25 лютого 2025 року у складі колегії суддів: Приходька К. П., Писаної Т. О., Журби С. О.,
 
ВСТАНОВИВ:
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
1.           У листопаді 2021 року ОСОБА_1 завернувся до суду із позовом до 
ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Служба у справах дітей Білоцерківської міської ради про визначення місця проживання малолітньої дитини.
2.           Позов обґрунтовував тим, що він та відповідачка ОСОБА_2 перебували 
у зареєстрованому шлюбі з 03 лютого 2001 року по 09 вересня 2015 року.
3.           Від цього шлюбу у них народилося двоє дітей: син ОСОБА_3 , 
ІНФОРМАЦІЯ_1 , та дочка ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
4.           Обоє дітей після розірвання шлюбу спочатку проживали зі своєю матір`ю - ОСОБА_2 , однак, він весь час в добровільному порядку утримував дітей.
5.           Вказував, що ще до розірвання шлюбу у нього із відповідачкою склались вкрай негативні взаємовідносини, оскільки вона весь час, особливо перебуваючи 
в нетверезому стані, влаштовувала в присутності дітей істерики, сварки, лайки, провокувала бійки, тому він змушений був піти з дому, щоб у дітей була спокійніша атмосфера для проживання, але поведінка колишньої дружини не змінювалась 
і вона стала використовувати дітей в своїй війні проти нього.
6.            ОСОБА_2 , знаючи його любов і прихильність до дітей, прагнення забезпечити їх всіма можливостями для успішного навчання, всебічного розвитку, оздоровлення, стала чинити йому перешкоди у зустрічах із дітьми. 
7.           При цьому відповідачка на бажання дітей абсолютно не зважала, тиснула на них психологічно, намагалась в їх очах створити про нього вкрай негативне враження. Діти страждали, домовитись з їхньою матір`ю було неможливо, Служба 
у справах дітей не змогла допомогти у позасудовому вирішенні конфлікту між батьками.
8.           З урахуванням вищезазначеного позивач звернувся до суду із позовом про усунення перешкод у спілкуванні з дітьми. РішеннямБілоцерківського міськрайонного суду Київської області від 14 березня 2017 року його позов було задоволено і зобов`язано ОСОБА_2 не чинити йому перешкоди у спілкуванні з сином та дочкою. 
9.           Також судом було визначено порядок його участі у спілкуванні та вихованні сина ОСОБА_3 та дочки ОСОБА_4 , однак, і після цього рішення суду відповідачка не лише не змінила своєї поведінки, а ще більше стала тиснути на дітей з метою їх спонукання відмовитись від спілкування із позивачем.
10.        Зазначав, що на даний час в Єдиному реєстрі досудових розслідувань зареєстровано кримінальне провадження №12021111030002045 за частиною першою статті 382 КК України за невиконання відповідачкою рішення суду, а саме за перешкоджання побаченням його, як батька, з його малолітньою дочкою ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
11.        Вказував, що своє вкрай негативне ставлення до нього і бажання помсти з деякого часу відповідач поширила і на їхнього сина, ображає його, називає зрадником.
12.        Зазначав, що донька ОСОБА_4 живе з матір`ю. Відразу після розпаду їхньої сім`ї він помилково вважав, що дітям буде краще жити з матір`ю. Він весь час їх утримував матеріально, але, як вже зазначалось, не мав і не має змоги досі по відношенню до дочки вільно приймати участь в її вихованні, бачитись з нею навіть в тому порядку, який був встановлений рішенням суду.
13.        Вказував, що в нього та дочки цілком нормальні відносини, вони люблять один одного, вона дуже добре ставиться до свого брата.
14.        Наголошував, що він постійно звертався до Служби у справах дітей Білоцерківської міської ради та просив надати дитині психологічну допомогу, звертався і до керівництва школи, в якій навчається донька, однак звідусіль отримував відповіді, які, на його переконання, свідчать про формальне ставлення до його сигналів про нездорову психологічну ситуацію, в якій росте дитина.
15.        Зазначив, що оскільки з відповідачем ОСОБА_2 вже більше п`яти років мирним шляхом вирішити всі питання щодо дітей не вдається, а всі вжиті заходи досудового врегулювання спору виявилися марними, він змушений звернутись до суду із цим позовом.
16.        Вважає, що відповідачка, з якою проживає дитина, не виконує належним чином свої батьківські обов`язки, не піклується про всебічний розвиток дитини, не займається її здоров`ям, навіть негативно впливає на її психологічний стан.
17.        У зв`язку із зазначеним ОСОБА_1 просив суд визначити місце проживання малолітньої ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за місцем його проживання.
Короткий зміст рішень судів попередніх інстанції
18.        Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області 
від 25 жовтня 2024 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 25 лютого 2025 року, позов ОСОБА_1 задоволено.
Визначено місце проживання неповнолітньої ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з батьком - ОСОБА_1 , за місцем його проживання.
19.        Задовольняючи позовні вимоги та визначаючи місце проживання дитини із батьком, міськрайонний суд, із висновками якого погодився і суд апеляційної інстанції, мотивував своє рішення тим, що між сторонами тривалий час існує спір щодо визначення місця проживання дитини, водночас спільна дитина сторін виявила бажання проживати саме із батьком.
20.        При цьому апеляційний суд під час апеляційного перегляду рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 25 жовтня 2024 року зауважив, що дитина, яка досягла віку 14 років, до досягнення нею 18-річного віку продовжує бути дитиною та залежить від своїх батьків, а тому у разі відсутності згоди між останніми щодо місця проживання дитини батьки можуть звернутися до органу опіки та піклування або до суду для вирішення між ними спору про визначення місця проживання дитини, а відтак відхилив доводи відповідачки щодо вирішення рішенням суду першої інстанції питання про визначення місця проживання дитини, яка досягла чотирнадцятирічного віку.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
21.        У квітні 2025 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду надійшла касаційна скарга представника ОСОБА_2 - адвоката Заліського Б. С., на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 25 жовтня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 25 лютого 2025 року 
у вказаній справі.
22.        Ухвалою Верховного Суду від 30 квітня 2025 рокувідкрито касаційне провадження у справі, витребувано цивільну справу і надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу.
23.        Ухвалою Верховного Суду від 30 жовтня 2025 року справу призначено до розгляду у складі колегії з п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами. 
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
24.        У касаційній скарзі заявник просить скасувати оскаржувані судові рішення 
та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.
25.        Підставою касаційного оскарження вказує неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування судами в оскаржуваних судових рішеннях норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду від 02 листопада 2023 року в справі № 592/7624/22 (провадження № 61-7545св23) (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
26.        Касаційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції, із висновками якого погодився і апеляційний суд, дійшли помилкового висновку про наявність підстав для визначення місця проживання дитини, яка на момент ухвалення рішення досягла 14-річного віку. 
27.        Заявник зазначає, що на момент ухвалення рішення суду першої інстанції ОСОБА_5 виповнилося 14 років, а тому відповідно до частини третьої статті 160 Сімейного кодексу України вона має право самостійно обирати місце проживання. Отже, суд, у свою чергу, не має повноважень визначати місце проживання такої дитини, оскільки це право прямо надано самій дитині вказаною нормою закону.
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
28.        У червні 2025 року до Верховного Суду засобами поштового зв`язку із пропуском строку на подачу відзива, встановленого ухвалою Верховного Суду 
від 30 квітня 2025 року, надійшов відзив ОСОБА_1 на касаційну скаргу, в якому вказано, що оскаржувані судові рішення ухвалені з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків апеляційного суду не спростовують.
29.        Ухвалою Верховного Суду від 22 липня 2025 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про поновлення строку на подачу відзива відмовлено. Продовжено ОСОБА_1 строк на подачу відзива на касаційну скаргу.
30.        Відтак, як вказує заявник відзива, визначення місця проживання дитини з ним як з батьком відповідає якнайкращим інтересам дитини, яка бажала постійно проживати з ним на території України.
31.        Більше того, ОСОБА_1 вважає необґрунтованими посилання заявниці касаційної скарги на відсутність підстав для задоволення позову у зв`язку із досягненням їх спільною дочкою чотирнадцятирічного віку під час розгляду справи, оскільки на момент звернення до суду із позовом їх спільна дочка не досягла 14-річного віку.
32.        А відтак, як вважає заявник відзива, суди попередніх інстанцій, врахувавши існування між сторонами спору щодо визначення місця проживання дитини, дійшли обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог та визначення місця проживання із батьком, що прямо відповідає бажанню та якнайкращим інтересам дитини.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
33.        Судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 
є батьками неповнолітньої ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , про що свідчить свідоцтво про народження серії НОМЕР_1 (Т.1, а.с.8).
34.        Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області 
від 14 березня 2017 року у справі № 357/10698/16-ц ПОЗОВ ОСОБА_1 задоволено. Зобов`язано ОСОБА_2 не чинити перешкоди ОСОБА_1 
у спілкуванні з сином - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та дочкою ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . 
35.        Визначено такий порядок участі ОСОБА_1 у спілкуванні та вихованні доньки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 : щовівторка та щочетверга 
з 16:00 год. до 19:00 год., перша та третя суботи, друга та четверта неділі місяця з 10:00 год. до 20:00 год. без ночівлі за місцем проживання батька, та місяць в літній період для оздоровлення та відпочинку дитини, з урахуванням медичних рекомендацій щодо харчування, лікування та профілактичних заходів (Т.1, а.с.35-41). 
36.        Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області 
від 14 березня 2017 року набрало законної сили 28 березня 2017 року та пред`явлено до примусового виконання (Т.1, а.с.42).
37.        Відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру досудових розслідувань 31 серпня 2021 року в Єдиному реєстрі досудових розслідувань зареєстровано кримінальне провадження №12021111030002045 за частиною першою статті 382 КК України за невиконання рішення суду (за перешкоджання побаченням батька ОСОБА_1 з його малолітньою дочкою ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ) (Т.1, а.с.20).
38.        Судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_2 чинить перешкоди ОСОБА_1 у спілкуванні з донькою, що підтверджується наявними в матеріалах справи зверненнями до поліції та служби у справах дітей (Т.1, а.с.10-34).
39.        Відповідно до копії рішення Виконавчого комітету Білоцерківської міської ради від 23 травня 2023 року за №435 про надання висновку щодо вирішення судового спору про визначення місця проживання малолітньої встановлено, що ОСОБА_5 з часу розлучення батьків проживає зі своєю матір`ю. Їх сім`я після введення воєнного стану в Україні у зв`язку з повномасштабним вторгненням росії виїхала за кордон до Польщі. Зареєстровані мати з дочкою згідно з витягом з реєстру Білоцерківської міської територіальної громади від 07 лютого 2022 року №15.2-03/2822, наданим управлінням адміністративних послуг Білоцерківської міської ради Київської області, за адресою: АДРЕСА_1 . Провести обстеження умов проживання матері дитини та скласти оцінку потреб її сім`ї не вдалося у зв`язку з вищезазначеними об`єктивними причинами. Це підтверджується листом Білоцерківського міського центру соціальних служб від 03 квітня 2023 року 
№ 161/02-15 «Щодо сім`ї ОСОБА_2 ».
40.        Вищезазначеним рішенням також встановлено, що батько малолітньої ОСОБА_1 зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_2 . Згідно з висновком оцінки потреб його сім`ї від 03 квітня 2023 року №161/02-15, наданим Білоцерківським міським центром соціальних служб, за вищевказаною адресою створені умови для повноцінного розвитку й життєдіяльності дитини. Батьківський потенціал ОСОБА_1 на достатньому рівні. Під час проведення оцінки потреб сім`ї він повідомив, що на сьогодні ОСОБА_2 не перешкоджає йому спілкуватися з дочкою.
41.        Питання про надання до суду висновку щодо вирішення судового спору між батьками стосовно визначення місця проживання їх малолітньої дочки розглядалося на засіданні комісії з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Білоцерківської міської ради Київської області, яке згідно з встановленим графіком відбулося 10 травня 2023 року в присутності батька малолітньої 
ОСОБА_1 . Мати дитини ОСОБА_2 була повідомлена засобами електронного зв`язку про час і місце проведення засідання комісії, але не з`явилася на засідання у зв`язку з перебуванням за кордоном. Вона висловила свою думку в телефонному режимі, категорично заперечивши визначення місця проживання ОСОБА_4 разом із батьком.
42.        Ознайомившись з матеріалами справи й взявши до уваги інформацію, надану ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , комісія дійшла висновку про недоцільність і неможливість надання до суду висновку органу опіки та піклування щодо вирішення судового спору між батьками про визначення місця проживання малолітньої ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у зв`язку з неможливістю дотримання процедури розгляду цього питання, передбаченої чинним законодавством України, та рекомендувала службі у справах дітей Білоцерківської міської ради підготувати відповідний проект рішення виконавчого комітету (Т.2, а.с.240-241).
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
43.             Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
44.             Положенням частини другої статті 389 ЦПК України встановлено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного 
у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції 
в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою 
статті 411 цього Кодексу.
45.             Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).
46.             Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи 
у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановленні в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
47.             Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
48.             Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
49.             Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
50.             Згідно з частиною першої статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
51.             Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду (постанова Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)).
52.             Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (постанова Верховного Суду від 15 березня 2023 року в справі 
№ 753/8671/21 (провадження № 61-550св22), постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі 
№ 582/18/21 (провадження № 61-20968сво21)).
53.             Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 
2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).
54.             Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
55.             Відповідно до частини другої статті 29 ЦК України фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом.
56.             Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.
57.             Відповідно до преамбули Закону України «Про охорону дитинства» 
від 26 квітня 2001 року цей Закон визначає охорону дитинства в Україні як стратегічний загальнонаціональний пріоритет, що має важливе значення для забезпечення національної безпеки України, ефективності внутрішньої політики держави, і з метою забезпечення реалізації прав дитини на життя, охорону здоров`я, освіту, соціальний захист, всебічний розвиток та виховання в сімейному оточенні встановлює основні засади державної політики у цій сфері, що ґрунтуються на забезпеченні найкращих інтересів дитини.
58.             Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
59.             Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).
60.             Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя 
у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.
61.             Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради від 27 лютого 1991 року № 789-X11 (далі - Конвенція про права дитини), зі змінами, схваленими резолюцією Генеральної Асамблеї ООН від 21 грудня 
1995 року № 50/155, Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.
62.             У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що Держави-учасниці забезпечують, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
63.             У статті 160 СК України встановлено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.
64.             Згідно з частиною першою статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.
Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.
65.             Як зауваженоВерховним Судом у постанові від 17 травня 2023 року у справі № 351/611/21 (провадження № 61-990св23), на яку, зокрема, міститься посилання 
у змісті касаційної скарги: «у разі спору місце проживання малолітньої дитини (фізичної особи у віці до чотирнадцяти років) визначається органом опіки та піклування або судом, проте при вирішенні вказаного питання, що стосується дитини, яка досягла 14 років, то закон не передбачає можливості вирішення такого спору органом опіки та піклування або судом, оскільки в цьому випадку слід керуватися частиною третьою статті 160 СК України та положеннями частини другої статті 29 ЦК України. У справі, яка переглядається, встановлено, що ОСОБА_3 народився ІНФОРМАЦІЯ_3 і на час звернення до суду з позовом та розгляду справи у суді першої інстанції йому виповнилося 14 років. Отже, в силу вищенаведених норм чинного законодавства він може вільно обирати собі місце проживання з кимось із батьків, які мають у власності житлові приміщення. Суд не може визначати місце проживання дитини, яка досягла 14 років за позовом когось із батьків, оскільки таке право вибору місця проживання надано законом самій дитині. Приймаючи до уваги викладене, враховуючи положення частини другої статті 29 ЦК України та частини третьої статті 160 СК України, колегія суддів Верховного Суду вважає, що підстави для визначення судом місця проживання дитини, якій виповнилось 14 років, відсутні, тому у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 щодо визначення місця проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , необхідно було відмовити. Наведене узгоджується з правовими висновками, викладеними у постановах Верховного Суду від 25 січня 2018 року у справі № 537/5119/15-ц (провадження № 61-1229св18), 
від 28 січня 2021 року у справі № 753/6498/15 (провадження № 61-10851св20), 
від 28 вересня 2022 року у справі № 686/18140/21 (провадження № 61-6611св22)».
66.             Відтак, зміст частини третьої статті 160 СК України свідчить про наявність 
у дитини, яка досягла 14-річного віку, права самостійно обирати, з ким з батьків вона буде проживати.
67.             Колегія суддів враховує, що ОСОБА_5 , яка досягла 14-річного віку, самостійно обрала місце проживання із батьком на території України, тобто скористалася своїм правом на вільне визначення місця проживання, передбаченим змістом частини третьої статті 160 СК України.
68.             Водночас, задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 та визначаючи місце проживання дитини, суд першої інстанції, з висновками якого погодився 
і апеляційний суд, не звернули увагу на вказані обставини.
69.             Колегія суддів вважає помилковими висновки судів попередніх інстанцій щодо визначення місця проживання дитини 14-річного віку, яка самостійно обрала з ким з батьків вона буде проживати.
70.             Отже оскаржувані судові рішення ухвалені без додержання норм матеріального і процесуального права, а тому підлягають скасуванню із ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позову.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
71.        Згідно з пунктом 3 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.
72.        Відповідно до частини першої статті 412 ЦПК України суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених 
статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права.
73.             Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права та порушено норми процесуального права, оскаржувані судові рішення підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 .
Щодо судових витрат
74.             Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
75.             Оскільки суд касаційної інстанцій дійшов висновку про скасування оскаржуваних судових рішень із ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, відповідно слід змінити розподіл судових витрат та стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати зі сплати судового збору, які понесені у зв`язку із розглядом справи у апеляційному суді у розмірі 1 362,00 грн та переглядом справи у суді касаційної інстанції у розмірі 1 816,00 грн.
Керуючись статтями 141, 400, 409, 412, 415-419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
1.           Касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Заліського Богдана Сергійовича, задовольнити.
2.           Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області 
від 25 жовтня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 25 лютого 2025 рокускасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.
3.           Стягнути з  ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_2 ) на користь  ОСОБА_2  (РНКОПП: НОМЕР_3 ) судові витрати, понесені у зв`язку з розглядом справи у розмірі 3 178,00 грн (три тисячі сто сімдесят вісім гривень нуль копійок).
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Головуючий   Судді:	Є. В. Синельников    О. В. Білоконь   О. М. Осіян   Н. Ю. Сакара   В. В. Шипович