ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
79010, м.Львів, вул.Личаківська,81
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"23" вересня 2025 р.                                                                     Справа №914/2323/25

Західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого  судді                                                                 Галушко Н.А.
суддів                                                                                        Желіка М.Б.   
                                                                                                     Орищин Г.В.
секретар судового засідання – Стронська Н.І.

за участю представників учасників процесу:
представник позивача – Васькович В.І.
представник відповідача-1 – Антонів Н.С.
представник відповідача-2 – не з`явився
представник третьої особи - не з`явився

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Еколайфсіті" від     11.08.2025 (вх. № ЗАГС 01-05/2469/25 від 11.08.2025)
на ухвалу Господарського суду Львівської області від 31.07.2025 (суддя Манюк П.Т.)
у справі № 914/2323/25
за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю "Комунальник 1", м. Стрий,
до відповідача - 1:  Товариства з обмеженою відповідальністю "Еколайфсіті", м. Львів,
до відповідача - 2:  Товариства з обмеженою відповідальністю "Автомобіль", м. Стрий,
за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідачів: ОСОБА_1 , м. Болехів
про:  визнання недійсними договорів комісії, договорів купівлі-продажу та застосування наслідків їх недійсності

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст вимог заявника та ухвали суду першої інстанції.
28.07.2025 Товариство з обмеженою відповідальністю "Комунальник 1" (далі – ТОВ "Комунальник 1", позивач) звернулось до Господарського суду Львівської області із позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "Еколайфсіті" ( далі – ТОВ "Еколайфсіті", відповідач-1) та Товариства з обмеженою відповідальністю "Автомобіль" ( далі – ТОВ "Автомобіль", відповідач-2), в якій просить:
- визнати недійсними укладені між ТОВ "Автомобіль" та   ОСОБА_2 ( далі – Пак С.В.), яка діяла від імені ТОВ "Комунальник 1", договори комісії від 03.07.2024 №779, №780, №781, №782 та від 16.07.2024 №898;
- визнати недійсними укладені між ТОВ "Автомобіль" та  ТОВ "Комунальник 2"  (нова назва - ТОВ "Еколайфсіті") договори купівлі-продажу транспортних засобів від 04.07.2024 №779, №780, №781, №782 та від 17.07.2024 №898;
- застосувати наслідки недійсності правочинів та зобов`язати ТОВ "Еколайфсіті" повернути ТОВ "Комунальник 1" наступні транспортні засоби: RENAULT АЕ 440, 2005 року випуску, номер кузова   НОМЕР_1 , номерний знак НОМЕР_2 ; IVECO MAGIRUS 2007 року випуску, номер кузова НОМЕР_3 , номерний знак НОМЕР_4 ; SEDDON ATKINSON 2006 року випуску, номер кузова НОМЕР_5 , номерний знак НОМЕР_6 ; MOSLEIN SKAM3 2003 року випуску, номер кузова НОМЕР_7 , номерний знак НОМЕР_8 ; FRUEHAUF Т34C1NL 1997 року випуску, номер НОМЕР_9 , номерний знак НОМЕР_10 .
Позовні вимоги обгрунтовані тим, що оскаржувані договори комісії укладені від імені позивача Пак С.В., яка не мала відповідних повноважень та діяла у власних інтересах (оскільки була одночасно засновником та керівником  ТОВ "Комунальник 2"),  а відтак є недійсними, як і укладені між відповідачами на їх підставі договори купівлі-продажу транспортних засобів. 
Оскільки на підставі оспорюваних договорів з власності ТОВ "Комунальник 1" вибули транспортні засоби, позивач просить також застосувати наслідки недійсності правочинів та відновити становище, яке існувало до укладення договорів купівлі-продажу, шляхом повернення ТОВ "Комунальник 1" таких транспортних засобів.
Разом з позовною заявою ТОВ "Комунальник 1" подало до суду також заяву  про забезпечення позову шляхом накладення арешту на транспортні засоби, зазначені у позовній заяві, та заборони ТОВ "Еколайфсіті" вчиняти будь які дії щодо їх відчуження.
Заява позивача обгрунтована тим, що  невжиття заходів забезпечення позову у вигляді накладення арешту на  транспортні засоби, щодо яких заявлено позов, та заборони їх відчуження може істотно  ускладнити  чи унеможливити виконання рішення суду у випадку задоволення позову, оскільки, зважаючи на обставини справи, засновник та керівник ТОВ "Еколайфсіті" Пак С.В. може реалізувати такі транспортні засоби.
Ухвалою Господарського суду Львівської  області від 31.07.2025 відкрито провадження у справі №914/2323/25 за правилами загального позовного провадження та залучено до участі у справі третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів,    ОСОБА_1 ( далі – ОСОБА_1 , третя особа).
Іншою ухвалою Господарського суду Львівської області від 31.07.2025 у справі №914/2323/25 заяву ТОВ "Комунальник 1" про забезпечення позову     задоволено. Вжито заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на  транспортні засоби ( RENAULT АЕ 440, спеціальний вантажний тягач 2005 року випуску, номер кузова   НОМЕР_1 , номерний знак НОМЕР_2 ; IVECO MAGIRUS, спеціальний вантажний  самоскид 2007 року випуску, номер кузова НОМЕР_3 , номерний знак НОМЕР_4 ; SEDDON ATKINSON, спеціальний вантажний самоскид 2006 року випуску, номер кузова НОМЕР_5 , номерний знак НОМЕР_6 ; MOSLEIN SKAM3, спеціальний напівпричіп 2003 року випуску, номер кузова НОМЕР_7 , номерний знак НОМЕР_8 ; FRUEHAUF Т34C1N,L спеціальний напівпричіп 1997 року випуску, номер НОМЕР_9 , номерний знак НОМЕР_10 ) та заборони ТОВ “Еколайфсіті” вчиняти будь-які дії щодо їх відчуження.
Ухвала суду мотивована положеннями ст.ст.136,137 ГПК України та тим, що  накладення арешту  на зазначені вище транспортні засоби та заборона їх відчуження  зможуть забезпечити ефективний захист прав або інтересів позивача в разі ухвалення рішення про задоволення позову, оскільки виконання такого судового рішення безпосередньо залежатиме від наявності та збереження цих об`єктів. Накладення арешту на майно, яке є предметом спірних договорів, по суті спрямоване на збереження цих об`єктів, які, за твердженням позивача, було відчужено незаконно та безпідставно, та у зв`язку з необхідністю повернення яких позивач і звернувся з позовом у цій справі.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу.
ТОВ "Еколайфсіті" подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу Господарського суду Львівської області від 31.07.2025 у справі №914/2323/25 та прийняти нове судове рішення, яким в задоволенні заяви позивача про забезпечення позову відмовити повністю.
В обгрунтування вимог апеляційної скарги відповідач-1  зазначає, що позивач не довів, що спірні транспортні засоби можуть зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення суду у даній справі, не надав будь-яких доказів на підтвердження намірів відповідача-1 відчужити такі транспортні засоби.  Відтак, оскаржувана ухвала суду першої інстанції грунтується на припущеннях позивача та незаконно обмежує право власності відповідача-1.
Інші учасники справи письмових відзивів на апеляційну скаргу не подали.
Відповідно до ч.3 ст. 263 ГПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
В судовому засіданні 23.09.2025 представник позивача просив ухвалу Господарського суду Львівської області від 31.07.2025 у справі №914/2323/25 залишити без змін з підстав її законності та обгрунтованості, а апеляційну скаргу – без задоволення.

Процесуальні дії суду у справі.
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12.08.2025  справу №914/2323/25 розподілено колегії суддів Західного апеляційного господарського суду у складі головуючого судді (судді - доповідача) Галушко Н.А., суддів Желіка М.Б. та Орищин Г.В.
Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 18.08.2025 апеляційну скаргу ТОВ  “Еколайфсіті” залишено без руху з підстав, зазначених у вказаній ухвалі.
Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 02.09.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ТОВ  “Еколайфсіті” на ухвалу Господарського суду Львівської області від 31.07.2025 у справі №914/2323/25 та призначено таку до розгляду в судовому засіданні на 23.09.2025.
В судове засідання з`явились представники позивача та відповідача-1.
Відповідач-2 та третя особа участі уповноважених представників в судовому засіданні не забезпечили, причин неявки суду не повідомили, хоча про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. 
Наслідки неявки в судове засідання учасника справи визначено у  статті 202 ГПК України.
Так, за змістом частини 1 і пункту 1 частини 2  статті 202 ГПК України  неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з підстав, зокрема неявки в судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про направлення йому ухвали з повідомленням про дату, час і місце судового засідання.
Враховуючи положення  статті 202 ГПК України, наявність відомостей про направлення усім учасникам спрви  ухвали з повідомленням про дату, час і місце судового засідання, що підтверджено матеріалами справи, висновки Європейського суду з прав людини у справі «В`ячеслав Корчагін проти Росії» та те, що явка учасників справи не визнавалася судом обов`язковою, а участь у засіданні суду є правом, а не обов`язком сторони, судова колегія дійшла висновку про можливість розгляду апеляційної скарги по суті за відсутності представників відповідача-2 та третьої особи.
В судовому засіданні 23.09.2025 проголошено вступну та резолютивну частини постанови.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови.
  Відповідно до  ст. 136 ГПК України  господарський суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених  статтею 137 цього Кодексу  заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
За змістом статті 137 ГПК України позов забезпечується, зокрема: накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачу і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною відповідачу вчиняти певні дії.
Під забезпеченням позову слід розуміти вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують реальне виконання судового рішення, прийнятого за його позовом. Інститут забезпечення позову спрямований проти несумлінних дій відповідача, який може приховати майно, розтратити його, продати, знецінити (аналогічний висновок викладено в постанові  Великої Палати Верховного Суду від 12.02.2020 у справі № 381/4019/18).
За загальним правилом достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. 
При вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу. Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 24.05.2023 у справі № 906/1162/22, від 29.06.2023 у справі № 925/1316/22, від 18.05.2023 у справі № 910/14989/22, від 24.06.2022 у справі № 904/8506/21.
Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується господарським судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. 
Заходи забезпечення позову повинні бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Співмірність передбачає оцінку співвідношення господарським судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності прав чи законних інтересів, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він просить накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.
Заходи забезпечення позову повинні узгоджуватись з предметом та підставами позову, можуть бути вжиті судом лише в межах предмета позову та не повинні порушувати права інших осіб.
Обрання належного, відповідно до предмета спору, заходу до забезпечення позову гарантує дотримання принципу співвіднесення виду заходу забезпечення позову із заявленими позивачем вимогами, що зрештою дає змогу досягти балансу інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору, сприяє фактичному виконанню судового рішення в разі задоволення позову та, як наслідок, забезпечує ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження при цьому прав та охоронюваних інтересів інших учасників провадження у справі або осіб, які не є учасниками цього судового процесу.
Під час вирішення питання щодо забезпечення позову обґрунтованість позову не досліджується, адже питання про обґрунтованість заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом під час розгляду спору по суті і не вирішується ним під час розгляду заяви про забезпечення позову (аналогічний висновок викладено у постановах Верховного Суду від 17.12.2018 у справі № 914/970/18, від 10.11.2020 у справі № 910/1200/20).
Відповідно до висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду у постанові від 24.04.2024 у справі № 754/5683/22 при застосуванні заходів забезпечення позову ключовим є встановлення судом: 1) наявності спору між сторонами; 2) ризику незабезпечення ефективного захисту порушених прав позивача, який може проявлятися як через вплив на виконуваність рішення суду у конкретній справі, так і шляхом перешкоджання поновленню порушених чи оспорюваних прав позивача, за захистом яких він звернувся до суду; 3) співмірності обраного позивачем виду забезпечення позову з пред`явленими позовними вимогами та 4) дійсної мети звернення особи до суду з заявою про забезпечення позову, зокрема, чи не є таке звернення спрямованим на зловживання учасником справи своїми правами.
Наявність або відсутність підстав для забезпечення позову суд вирішує в кожній конкретній справі з урахуванням установлених фактичних обставин такої справи та загальних передумов для вчинення відповідної процесуальної дії.
Під час вирішення питання про необхідність задоволення чи відмови у задоволенні заяви про забезпечення позову суд розглядає вказану заяву з застосуванням судового розсуду (окрім випадків, які передбачені в частинах другій, п`ятій, шостій та сьомій  статті 137 ГПК України).
Судовий розсуд - це передбачене законодавством право суду, яке реалізується за правилами  Господарського процесуального кодексу України  та інших нормативно-правових актів, що надає йому можливість під час прийняття судового рішення (вчинення процесуальної дії) обрати з декількох варіантів рішення/дії, передбачених законом (чи визначених на його основі судом) найбільш оптимальний в правових і фактичних умовах розгляду та вирішення конкретної справи, з метою забезпечення верховенства права, справедливості та ефективного поновлення порушених прав та інтересів учасників судового процесу.
Такі правові висновки Верховного Суду викладено у постановах, зокрема, від 24.10.2022 у справі № 916/950/22, від 15.05.2019 у справі №910/688/13.
З наведеного випливає, що не існує універсального алгоритму застосування заходів забезпечення позову, оскільки їх вжиття або відмова у застосуванні знаходяться у прямій залежності від фактичних обставин кожного конкретного господарського спору.
Водночас, заходи забезпечення позову мають чітко відповідати суті та предмету заявлених позовних вимог, оскільки це гарантує, що вжиті заходи не виходять за межі спору, сприяють належному виконанню судового рішення і не створюють необґрунтованих перешкод для сторін у справі.
Колегія суддів зазначає, що предметом позову у даній справі є вимоги про визнання недійсними договорів комісії, договорів купівлі-продажу та застосування наслідків їх недійсності – повернення відповідачем-1 транспортних засобів позивачу.
Водночас, у відповідача-1, як власника транспортних засобів, наявна можливість у будь-який момент, в тому числі під час розгляду справи в суді, розпорядитися таким майно на користь третіх осіб, що призведе до неможливості (у випадку задоволення позову) відновити порушене право позивача в межах одного цього судового провадження без нових звернень до суду.
Вказане свідчить про обгрунтованість доводів позивача про наявність підстав для застосування заходів забезпечення позову у даній справі.
При цьому,  апеляційним судом враховано викладений в постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.03.2023 у справі №    905/448/22 висновок про те, що можливість відповідача в будь-який момент відчужити майно, яке знаходиться в його власності, є беззаперечною, що в майбутньому утруднить виконання судового рішення, якщо таке буде ухвалене на користь позивача. За таких умов вимога надання доказів щодо очевидних речей (доведення нічим не обмеженого права відповідача в будь-який момент розпорядитися своїм майном) свідчить про застосування судом завищеного або навіть заздалегідь недосяжного стандарту доказування, що порушує баланс інтересів сторін.
Наведеним спростовується твердження скаржника про  ненадання позивачем доказів  на підтвердження намірів відповідача-1 відчужити транспортні засоби.
Вжитий судом захід забезпечення позову (накладення арешту на майно відповідача-1, щодо якого заявлено позов, та заборона йому вчиняти дії щодо відчуження такого майна) стосується виключно предмета позву та є ефективним засобом запобігання неможливості чи утруднення ефективного захисту прав позивача у разі задоволення позовних вимог.
При цьому, обраний позивачем вид забезпечення позову не призведе до невиправданого обмеження майнових прав відповідача-1, оскільки арештоване майно фактично перебуває у володінні та користуванні власника, а обмежується лише можливість розпоряджатися ним (аналогічний висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від    12.02.2020 у справі №    381/4019/18).
Відтак, колегія суддів відхиляє як безпідставне також покликання апелянта на те, що оскаржуваною ухвалою суд першої інстанції незаконно обмежив право власності відповідача-1.
Зважаючи на викладене вище, суд апеляційної інстанції вважає, що обраний заявником та задоволений судом першої інстанції спосіб забезпечення позову є достатнім та співмірним стосовно предмета спору, не призведе до невиправданого обмеження прав та законних інтересів відповідача-1 та інших осіб, які не є учасниками справи, чи  до блокування господарської діяльності відповідача-1,  а лише запровадить тимчасові законні обмеження, наявність яких дозволить створити належні умови для запобігання перешкод при виконанні рішення суду в разі задоволення позовних вимог.
Вжиті судом заходи забезпечення позову відповідають процесуальним нормам, що регулюють спірні правовідносини, зокрема, вимогам розумності, обґрунтованості, співмірності, адекватності, збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу, наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом спору, доведеності обставин щодо ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів.
Доводи скаржника, наведені  в апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду першої інстанції з огляду на викладене вище.
У рішеннях Європейського суду з прав людини у справах «Ryabykh v.Russia» від 24.07.2003 року, «Svitlana Naumenko v. Ukraine» від 09.11.2014 року зазначено, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване частиною 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитись у світлі Преамбули Конвенції, яка проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін.
Обов`язок судів обґрунтовувати свої рішення не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (п.58 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Серявін та інші проти України" від 10.02.2010, остаточне від 10.05.2011).

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.
Відповідно до ч.1  ст. 276 ГПК України  суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Зважаючи на викладені вище обставини, колегія суддів вважає, що ухвала Господарського суду Львівської області  від 31.07.2025 у даній справі прийнята з повним з`ясуванням всіх обставин, що мають значення для справи, дотриманням норм процесуального права, а тому відсутні підстави для її скасування. 
  Доводи апелянта не спростовують правильних висновків місцевого господарського суду, а тому апеляційна скарга не підлягає задоволенню.
Відповідно до  ст. 129 ГПК України витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги залишаються за скаржником.
Керуючись ст.ст.   129,   236,   269,   270,  271,  275,   276,   281,   282,   284 ГПК України, Західний апеляційний господарський суд 

УХВАЛИВ 

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Еколайфсіті" від 11.08.2025 (вх. № ЗАГС 01-05/2469/25 від 11.08.2025) залишити без задоволення.
2. Ухвалу  Господарського суду Львівської області від 31.07.2025 у справі №914/2323/25 залишити без змін.
3. Витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги залишити за скаржником.
4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку в строки, передбаченні ст.ст. 287-288 ГПК України.
5. Матеріали оскарження ухвали повернути до Господарського суду Львівської області.

Веб-адреса судового рішення в Єдиному державному реєстрі судових рішень: http//reyestr.court.gov.ua.
Повний текст постанови складено 02.10.2025

Головуючий суддя                                                                      Галушко Н.А.

суддя                                                                                          Желік М.Б.

суддя                                                                                          Орищин Г.В.