П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
—————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

12 листопада 2025 р.	м. Одеса	Справа № 400/5725/25	

Перша інстанція: суддя Гордієнко Т. О.,
повний текст судового рішення
складено 14.08.2025, м. Миколаїв

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді –	Кравченка К.В.,	
судді –	Джабурія О.В.,	
судді –	Вербицької Н.В.,	

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 14 серпня 2025 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 , Первомайського районного відділу поліції Головного управління Національної поліції в Миколаївській області про визнання протиправним та скасування рішення визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:
У червні 2025 року ОСОБА_1 (надалі – позивач) звернувся до суду з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі – відповідач-1, ІНФОРМАЦІЯ_2 ) та Первомайського районного відділу поліції Головного управління Національної поліції в Миколаївській області (надалі – відповідач-2, Первомайський ВП), в якому виклав такі позовні вимоги до ІНФОРМАЦІЯ_3 : 
- не застосовувати до спірних відносин між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та ІНФОРМАЦІЯ_5 норму частини 1 статті 27 “Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію” від 21 жовтня 1993 року №3543-ХІІ, яка суперечить Конституції України, а застосувати норми статті 8, частини другої статті 19, частини третьої статті 22, статті 29, частини першої статті 55, частини другої статті 64 Конституції України як норми прямої дії, які мають найвищу юридичну силу та забороняють ІНФОРМАЦІЯ_1 обмежувати гарантоване конституційне право на свободу та особисту недоторканість шляхом звернення до органів та підрозділів, що входять до системи поліції, з метою здійснення адміністративного затримання та доставлення порушника до територіального центру комплектування та соціальної підтримки без вмотивованого рішення суду;
- визнати протиправним звернення ІНФОРМАЦІЯ_1 до Первомайського районного відділу поліції Головного управління Національної поліції в Миколаївській області з метою здійснення адміністративного затримання та доставлення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , до територіального центру комплектування та соціальної підтримки без вмотивованого рішення суду; 
- зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_5 утриматись від звернень до органів та підрозділів, що входять до системи поліції, з метою здійснення адміністративного затримання та доставлення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , до територіального центру комплектування та соціальної підтримки без вмотивованого рішення суду;
а також наступні позовні вимоги до Первомайського ВП:
- не застосовувати до спірних відносин між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та Первомайським районним відділом поліції Головного управління Національної поліції в Миколаївській області норми частини 5 статті 24, частини 1 статті 37 Закону України “Про національну поліцію” від 02 липня 2015 року №580^Ш, частини першої статті 259, статті 260, пункту 1 частини 2 статті 262 Кодексу України про адміністративні правопорушення від 07 грудня 1984 року №8073-Х в частині повноважень органів Національної поліції здійснювати адміністративне затримання та доставлення порушника до територіального центру комплектування та соціальної підтримки без вмотивованого рішення суду, які суперечать Конституції України, а застосувати норми статті 8, частини другої статті 19, частини третьої статті 22, статті 29, частини першої статті 55, частини другої статті 64 Конституції України як норми прямої дії, які мають найвищу юридичну силу та забороняють Первомайському районному відділу поліції Головного управління Національної поліції в Миколаївській області обмежувати гарантоване конституційне право на свободу та особисту недоторканість шляхом здійснення або вжиття заходів до здійснення адміністративного затримання та доставлення порушника до територіального центру комплектування та соціальної підтримки без вмотивованого рішення суду; 
- визнати протиправною обробку персональних даних ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , що здійснюється Первомайським районним відділом поліції Головного управління Національної поліції в Миколаївській області з використанням інформаційно-комунікаційної системи “Інформаційний портал Національної поліції України” та інших інформаційних систем з метою здійснення адміністративного затримання та доставлення ОСОБА_1 до територіального центру комплектування та соціальної підтримки на підставі звернення ІНФОРМАЦІЯ_1 без вмотивованого рішення суду;
- зобов`язати Первомайський районний відділ поліції Головного управління Національної поліції в Миколаївській області знищити персональні дані ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , що оброблюються з використанням інформаційно-комунікаційної системи “Інформаційний портал Національної поліції України” та інших інформаційних систем з метою здійснення адміністративного затримання та доставлення ОСОБА_1 до територіального центру комплектування та соціальної підтримки на підставі звернення ІНФОРМАЦІЯ_1 без вмотивованого рішення суду.
В обґрунтування позовних вимог було зазначено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 неправомірно було надсилано до Первомайського ВП звернення щодо здійснення адміністративного затримання та доставлення позивача до територіального центру комплектування та соціальної підтримки без вмотивованого рішення суду. Також позивач вважає неправомірним збирання та використання Первомайським ВП конфіденційної інформації про позивача шляхом внесення до Інформаційно-комунікаційної системи “Інформаційний портал Національної поліції України” персональних даних про позивача та відомостей про вчинення ним адміністративного правопорушення з метою здійснення адміністративного затримання та доставлення до територіального центру комплектування та соціальної підтримки на підставі звернення ІНФОРМАЦІЯ_3 без вмотивованого рішення суду. 
Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 14.08.2025 року відмовлено в задоволенні позовних вимог.
Не погоджуючись з вказаним рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, вказуючи на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги повністю.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до наступного.
Як вбачається з матеріалів справи, звернення позивача до адміністративного суду за судовим захистом з вказаними вище позовними вимогами обумовлено наступними обставинами.
07.04.2025 позивачу зателефонувала службова особа Первомайського ВП та повідомила, що до Первомайського РВП ГУНП в Миколаївській області надійшло звернення від ІНФОРМАЦІЯ_3 щодо здійснення адміністративного затримання позивача та доставлення його до ІНФОРМАЦІЯ_3 за вчинення адміністративного правопорушення, пов`язаного порушенням правил військового обліку. Ця службова особа запропонувала позивачу добровільно прибути до ІНФОРМАЦІЯ_3 , на що позивач відмовився.
07.04.2025 позивач надіслав на адреси відповідачів відповідні запити на інформацію. 
Листом Первомайського ВП від 14.04.2025 №64181  позивача повідомлено, що 04.04.2025 року надійшло звернення на адресу Первомайського РВП ГУНП в Миколаївській області про необхідність доставлення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , до територіального центру комплектування та соціальної підтримки, який не з`явився без поважних причин до ТЦК, чим вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ст. 210 КУпАП. Дане звернення було зареєстровано до ІКС ІПНП за №4282 від 04.04.2025 р. В квітні поточного року під час відпрацювання даного повідомлення під час телефонної розмови дільничний офіцер поліції Первомайського РВП ГУНП в Миколаївській області повідомив позивача, що він знаходиться в розшуку через порушення правила військового обліку згідно ст. 210 КУпАП та наголосив на тому, що йому необхідно з`явитися в місцевий територіальний центр комплектування та соціальної підтримки. Дане прохання було проігнороване.
Листом ІНФОРМАЦІЯ_3 від 14.04.2025 №5059 позивача повідомлено, що відповідно до даних, наявної інформації в реєстрах та базах (банках) даних, що входять до єдиної інформаційної системи МВС та ЗСУ військовозобов`язаний ОСОБА_1 не завершив уточнення даних, а саме: звірку паперового військово-облікового документа з даними реєстру ІАС ОБЕРІГ- не провів, військово-лікарську комісію - не пройшов, особистої явки до ІНФОРМАЦІЯ_7 протягом 2022 - 2025 років - не було; повістки за №000256, 000283, направлені Укрпоштою за адресою, позивач отримав, до ІНФОРМАЦІЯ_3 не прибув - 07.03.2025, 01.04.2025; автоматично інформаційно-аналітичною системою ЗСУ “ ІНФОРМАЦІЯ_8 ”, ОСОБА_1 був зарахований 04.04.2024 в категорію –“порушник” військового обліку та переданий в розшук до органів Національної Поліції з метою доставки.
Листом ІНФОРМАЦІЯ_3 від 21.04.2025 №5432 позивача повідомлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , станом на 22 квітня 2025 року є порушником військового обліку, підлягає призову на військову службу під час мобілізації; за станом здоров`я - придатний до військової служби відповідно до наказу МО України №2 1994 року; підлягає адміністративному затриманню та доставці до ТЦК на підставі статей 261 і 262 Кодексу України про адміністративні правопорушення.
Позивач стверджує, що звернення відповідача-1 до відповідача-2 щодо здійснення адміністративного затримання та доставлення його до територіального центру комплектування та соціальної підтримки без вмотивованого рішення суду, а також дії відповідача-2 на виконання такого звернення вчинені відповідачами з перевищення своїх повноважень та порушують вимоги законодавства та конституційні права позивача на свободу пересування та особисту недоторканність. 
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з наступних узагальнених доводів та висновків:
- норма ст.29 Конституції України, про порушення якої стверджує позивач, стосується арешту та тримання під вартою в межах кримінального правопорушення, що не є предметом розгляду у цій справі, і матеріали справи не містять доказів, щоб позивача заарештували та тримали під вартою для оновлення даних військового обліку;
- норми ст.27 ЗУ “Про мобілізаційну діяльність та мобілізацію” та ст.37 Закону “Про національну поліцію” неконституційними не визнавались та не порушують Конституцію України; 
- посилання позивача на порушення відповідачем ст.ст.207, 209 КПК України є недоречним, оскільки нормами Кримінально-процесуального кодексу визначено порядок кримінального провадження на території України, які не можуть бути застосовані до спірних правовідносин;
- алгоритм дій ТЦК та СП і поліції в разі неявки військовозобов`язаного до ТЦК за повісткою визначений частиною 1 статті 27 Закону України “Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію”, постановою КМУ №560 від 16.05.2024, частиною 5 статті 24 Закону України та частиною 1 статті 37 “Про національну поліцію”, частиною 1 першої статті 259, статтями 260,262 КУпАП, пунктом 56 постанови КМУ №1487 від 30.12.2022 “Про затвердження Порядку організації та ведення військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів”;
- оскільки позивачу надсилалась повістка про виклик для уточнення даних на його адресу АДРЕСА_1 , то неприбуття позивача за такою повісткою до ТЦК стало підставою для звернення до органів національної поліції в зв`язку з порушенням позивачем правил військового обліку;
- після отримання такого звернення працівники національної поліції здійснюють адміністративне затримання та доставляють порушника до ТЦК та СП для складання протоколу про адміністративну відповідальність передбачену статтями 210, 210-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення; 
- тому звернення відповідача-1 до відповідача-2 з метою здійснення адміністративного затримання та доставлення позивача до територіального центру комплектування та соціальної підтримки без вмотивованого рішення суду є правомірним та не порушує ст.29 Конституції України;
- судом не встановлено протиправного внесення відповідачем-2 відомостей до інформаційних баз Національної поліції України щодо позивача при зверненні ІНФОРМАЦІЯ_3 щодо доставлення громадян, які вчинили адміністративні правопорушення за статтями 210, 210-1 КУпАП до ІНФОРМАЦІЯ_3 для складення протоколів про адміністративні правопорушення у відповідності до ст.259 КУпАП;
- доказів того, що відповідач-2 обробляє персональні дані позивача незаконно до позовної заяви не надано;
- позивач доказів порушення відповідачами його права на свободу та особисту недоторканість суду не надав.
Колегія суддів не може в повній мірі погодитися з наведеними доводами та висновками суду першої інстанції, оскільки вони зроблені без врахування всіх обставин справи, що мають значення для вирішення даного спору.
Зокрема, суд першої інстанції не надав належної правової оцінки тим обставинним та наявним у справі документам, які стосуються виключення позивача з військового обліку військовозобов`язаних 01 червня 2005 року, на підтвердження чого позивач надав суду першої інстанції тимчасове посвідчення військовозобов`язаного № НОМЕР_1 , видане ІНФОРМАЦІЯ_2 06.05.2024 (а.с.44-45).
Відповідно до ч.2 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень суди перевіряють чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Слід зазначити, що виявлення невідповідності діяльності суб`єкта владних повноважень хоча б одному із зазначених у ч.2 ст.2 КАС України критеріїв для оцінювання його рішень, дій та бездіяльності може бути підставою для задоволення адміністративного позову, однак за умови, що встановлено порушення прав, свобод та інтересів позивача. 
Якщо ж факту порушення прав свобод чи інтересів судом не встановлено, то підстави для задоволення позову відсутні незалежно від того, чи є дії або рішення суб`єкта владних повноважень протиправними.
Обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. 
Таким чином, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим. 
Отже, в рамках даної адміністративної справи необхідно з`ясувати, чи відповідають оскаржені дії та рішення відповідачів наведеним у п.3 ст.2 КАС України критеріям та чи порушують ці дії та рішення права та інтереси позивача.
Частиною 1 ст.5 КАС України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом:
1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень;
2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень;
3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій;
4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії;
5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень;
6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.
Згідно ч.2 цієї ж статті захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
З наведеного слідує, що під час розгляду кожної справи адміністративний суд повинен встановити чи має місце порушення прав позивача, і у випадку порушення прав суд повинен їх захистити в такий спосіб, який забезпечить їх поновлення. Тобто, способи захисту, які повинен застосувати суд для відновлення порушеного права, мають бути ефективними. 
Колегія суддів також зазначає, що звернення до суду є способом захисту порушених суб`єктивних прав, а не способом відновлення законності та правопорядку у публічних правовідносинах. Захист прав, свобод та інтересів слід відрізняти від їх охорони. Охорона прав та інтересів має на меті запобігти їх порушенню. Охорона здійснюється шляхом встановлення відповідних норм права, правових стимулів, заборон тощо. Натомість, захист прав здійснюється у разі їх порушення.
Повертаючись до обставин даної справи, колегія суддів зазначає, що оскільки звернення позивача до суду з даним позовом обумовлено як фактом звернення відповідача-1 до відповідача-2 04.04.2025 щодо здійснення адміністративного затримання позивача та доставлення його до ІНФОРМАЦІЯ_3 за вчинення адміністративного правопорушення, так і діями відповідача-2 по виконанню такого звернення, то в рамках спірних правовідносин суду необхідно надати правову оцінку правомірності таким діям відповідачів та їх впливу на права, свободи та інтереси позивача, і вже виходячи з такої оцінки вирішити спір по суті, застосувавши при необхідності ефективні способи захисту.
Стосовно доводів позивача про невідповідність статті 29 Конституції України закріпленого за керівниками територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки частиною 1 статті 27 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» права на звернення до органів поліції щодо здійснення адміністративного затримання та доставлення до територіального центру комплектування та соціальної підтримки громадян, які не виконують під час мобілізації обов`язків, передбачених частинами першою, третьою статті 22 цього Закону, та вчиняють адміністративні правопорушення, передбачені статтею 210-1 КУпАП, то колегія суддів погоджується з наданою судом першої інстанції оцінкою таких доводів, як помилкових. 
Також колегія суддів погоджується і з відхиленням судом першої інстанції як помилкових доводів позивача про невідповідність статті 29 Конституції України закріплених за органами поліції частиною 5 статті 24 та частиною 1 статті 37 Закону України «Про національну поліцію» прав на адміністративне затримання та доставлення до територіального центру комплектування та соціальної підтримки суду призовників, військовозобов`язаних та резервістів, які вчинили адміністративні правопорушення, передбачені статтями 210, 210-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення.
Стаття 29 Конституції України, про порушення якої стверджує позивач, визначає наступне:
«Ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та в порядку, встановлених законом.
У разі нагальної необхідності запобігти злочинові чи його перепинити уповноважені на те законом органи можуть застосувати тримання особи під вартою як тимчасовий запобіжний захід, обґрунтованість якого протягом сімдесяти двох годин має бути перевірена судом. Затримана особа негайно звільняється, якщо протягом сімдесяти двох годин з моменту затримання їй не вручено вмотивованого рішення суду про тримання під вартою.
Кожному заарештованому чи затриманому має бути невідкладно повідомлено про мотиви арешту чи затримання, роз`яснено його права та надано можливість з моменту затримання захищати себе особисто та користуватися правничою допомогою захисника.
Кожний затриманий має право у будь-який час оскаржити в суді своє затримання.
Про арешт або затримання людини має бути негайно повідомлено родичів заарештованого чи затриманого.»
Суд першої інстанції з посиланням на висновки Конституційного Суду України у рішенні від 19.06.2024 №7-р(ІІ)/2024 обґрунтовано зазначив, що положення статті 29 Конституції України стосуються арешту та тримання під вартою в межах кримінального правопорушення. 
Адміністративне затримання є одним із з заходів забезпечення провадження в справах про адміністративні правопорушення, яке врегульоване статтями 260-263 КУпАП. 
Відповідно до частини 1 статті 260 КУпАП у випадках, прямо передбачених законами України, з метою припинення адміністративних правопорушень, коли вичерпано інші заходи впливу, встановлення особи, складення          протоколу про адміністративне правопорушення у разі неможливості складення його на місці вчинення правопорушення, якщо складення протоколу є обов`язковим, забезпечення своєчасного і правильного розгляду справ та виконання постанов по справах про адміністративні правопорушення допускаються адміністративне затримання особи, особистий огляд ті інші передбачені цією частиною заходів забезпечення провадження в справах про адміністративні правопорушення. 
Положеннями статей 261-263 КУпАП врегульований порядок адміністративного затримання, визначені строки такого затримання та передбачені гарантії захисту затриманого, і ці положення не передбачають необхідності надання судом дозволу на здійснення такого затримання.
Пункт 1 ч.2 ст.262 КУпАП надає право органам внутрішніх справ (Національної поліціє) здійснювати адміністративне затримання при порушенні призовниками, військовозобов`язаними, резервістами правил військового обліку, порушенні законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію.
Виходячи з того, що статтями 210, 210-1 КУпАП передбачена адміністративна відповідальність за порушення правил військового обліку та порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію, то застосування органами поліції адміністративного затримання з метою забезпечення провадження в справах про адміністративні правопорушення, передбачених цими статтями КУпАП, має під собою правову основу і не суперечить положенням статті 29 Конституції України. 
Положення частини 1 статті 27 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» та частини 5 статті 24 Закону України «Про національну поліцію» направлені на забезпечення провадження в справах про адміністративні правопорушення, які передбачені статтями 210, 210-1 КУпАП, та визначають механізм взаємодії між територіальними центрами комплектування та соціальної підтримки і органами поліції щодо адміністративного затримання осіб, які вчинили адміністративні правопорушення, передбачені цими статтями КУпАП.
Аналіз положень зазначених норм Законів України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» та «Про національну поліцію», з конституційністю яких не погоджується позивач, не дає колегії суддів підстав для висновку про їх невідповідність Конституції України.
Також колегія суддів зазначає, що викладені в прохальній частині позовної заяви вимоги до відповідачів, які стосуються не застосування до спірних відносин зазначених норм Законів України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» та «Про національну поліцію», за своїм змістом не є способами захисту, які може застосувати суд при вирішенні спору з метою ефективного захисту прав свобод та інтересів позивача. 
Надаючи оцінку зверненню відповідача-1 до відповідача-2 04.04.2025 щодо здійснення адміністративного затримання позивача та доставлення його до ІНФОРМАЦІЯ_3 за вчинення адміністративного правопорушення у вигляді порушення правил військового облік, та діям відповідача-2 по виконанню такого звернення, колегія суддів зазначає наступне.
Правовою підставою для такого звернення є положення абзацу 1 частини 1 статті 27 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» та частини 5 статті 24 Закону України «Про національну поліцію».
Так, абзацом 1 частини 1 статті 27 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» передбачено, що у разі невиконання під час мобілізації громадянином обов`язків, передбачених частинами першою, третьою статті 22 цього Закону, та вчинення ним адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 210-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення, керівник територіального центру комплектування та соціальної підтримки звертається до органів та підрозділів, що входять до системи поліції, щодо здійснення адміністративного затримання та доставлення такого громадянина до територіального центру комплектування та соціальної підтримки.
Згідно частини 5 статті 24 Закону України «Про національну поліцію» за зверненням територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки, органів Служби безпеки України або розвідувальних органів України органи та підрозділи, що входять до системи поліції, беруть участь у здійсненні заходів щодо оповіщення військовозобов`язаних та резервістів спільно з представниками територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки, а також здійснюють адміністративне затримання та доставлення до цих центрів та органів призовників, військовозобов`язаних та резервістів, які вчинили адміністративні правопорушення, передбачені статтями 210, 210-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення.
Таким чином, за приписами наведених законодавчих положень адміністративне затримання та доставлення до ТЦК може бути застосовано органами поліції до призовників, військовозобов`язаних та резервістів, які вчинили адміністративні правопорушення, передбачені статтями 210, 210-1 КУпАП.
Статтею 210 КУпАП передбачено наступне 
«Порушення призовниками, військовозобов`язаними, резервістами правил військового обліку - тягне за собою накладення штрафу від двохсот до трьохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Повторне протягом року вчинення порушення, передбаченого частиною першою цієї статті, за яке особу вже було піддано адміністративному стягненню, - тягне за собою накладення штрафу від трьохсот до п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Вчинення дій, передбачених частиною першою цієї статті, в особливий період -тягне за собою накладення штрафу від однієї тисячі до однієї тисячі п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.»
Отже, суб`єктами відповідальності за статтею 210 КУпАП також є призовники, військовозобов`язані та резервісти. 
Фактичні підстави, які зумовили направлення вказаного звернення викладені відповідачем-1 у вищевказаних листах від 14.04.2025 №5059 та від 21.04.2025 №5432 на запити позивача і полягають в тому, що відповідач-1 вважає позивача військовозобов`язаним, який не завершив уточнення даних, не пройшов військово-лікарську комісію, підлягає призову на військову службу під час мобілізації, за станом здоров`я - придатний до військової служби, не з`явився за повістками №000256, 000283 до ІНФОРМАЦІЯ_3 , в зв`язку з чим є порушником військового обліку за ст. 210 КУпАП та підлягає адміністративному затриманню та доставці до ТЦК.
Виходячи з наведеного, ключовим для вирішення даного спору є питання про те, чи є відповідач військовозобов`язаним, і чи вчинив він адміністративне правопорушення, передбачене статтею 210 КУпАП.
При вирішенні цих питань слід виходити з наступного нормативно-правового регулювання.
Відповідно до частини 3 статті 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі – Закон №2232-ХІІ) військовий обов`язок включає підготовку громадян до військової служби, приписку до призовних дільниць, прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу, проходження військової служби, виконання військового обов`язку в запасі, проходження служби у військовому резерві, дотримання правил військового обліку.
Від виконання військового обов`язку громадяни України звільняються на підставах, визначених цим Законом (частина 5 статті 1 Закону №2232-ХІІ).
Відповідно до ч.9 ст.1 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» щодо військового обов`язку громадяни України поділяються на такі категорії:
- допризовники - особи, які підлягають взяттю на військовий облік;
- призовники - особи, які взяті на військовий облік;
- військовослужбовці - особи, які проходять військову службу;
- військовозобов`язані - особи, які перебувають у запасі для комплектування Збройних Сил України та інших військових формувань на особливий період, а також для виконання робіт із забезпечення оборони держави;
- резервісти - особи, які проходять службу у військовому резерві Збройних Сил України, інших військових формувань і призначені для їх комплектування у мирний час та в особливий період.
За змістом частин першої, третьої статті 33 Закону №2232-XII військовий облік громадян України поділяється на облік призовників, військовозобов`язаних та резервістів. Військовий облік усіх призовників, військовозобов`язаних та резервістів ведеться за місцем їх проживання.
Приписи статті 37 Закону №2232-XII визначають порядок взяття на військовий облік, зняття та виключення з нього.
Згідно з частиною 6 статті 37 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» виключенню з військового обліку у відповідних районних (міських) територіальних центрах комплектування та соціальної підтримки (військовозобов`язаних та резервістів Служби безпеки України - у Центральному управлінні або регіональних органах Служби безпеки України, військовозобов`язаних та резервістів розвідувальних органів України - у відповідному підрозділі розвідувальних органів України) підлягають громадяни України, які:
1) померли або визнані в установленому законом порядку безвісно відсутніми або оголошені померлими;
2) припинили громадянство України;
3) визнані непридатними до військової служби;
4) досягли граничного віку перебування в запасі.
У громадянина, якого виключено з військового обліку відповідно до пунктів 3 та 4 цієї частини, військово-обліковий документ не вилучається. До військово-облікового документа громадянина вносяться дані про виключення із військового обліку.
З аналізу положень Закону №2232-XII висновується, що громадяни, які підлягають виключенню з військового обліку, втрачають статус військовозобов`язаного, в той же час зняті з військового обліку продовжують перебувати в статусі військовозобов`язаних.
Такий правовий висновок міститься в постанові Верховного Суду від 21.05.2025 по справі №280/2880/24.
Постановою Кабінету Міністрів України від 30 грудня 2022 року №1487 відповідно до частини п`ятої статті 33 Закону №2232-XII затверджено Порядок організації та ведення військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів (далі - Порядок №1487), який був чинний на час виникнення спірних відносин.
Пунктом 22 Порядку №1487 визначено, що взяття на військовий облік, зняття та виключення з військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів у районних (міських) територіальних центрах комплектування та соціальної підтримки, органах СБУ, підрозділах Служби зовнішньої розвідки здійснюється відповідно до Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу".
Згідно п.20 Порядку №1487 військовий облік ведеться на підставі даних паспорта громадянина України та військово-облікових документів.
На підтвердження факту свого виключення з військового обліку позивач клопотанням від 16.06.2025 долучив до матеріалів справи Тимчасове посвідчення військовозобов`язаного № НОМЕР_1 , виданого 06.05.2024 ІНФОРМАЦІЯ_5 на ім`я ОСОБА_1 , у графі 13 якого містяться відмітки: 
- «Взято на військовий облік військовозобов`язаних ІНФОРМАЦІЯ_2 - 01.06.2005»; 
- «Знято з військового обліку військовозобов`язаних ІНФОРМАЦІЯ_2 - 01.06.2005»,
а у графі 14 міститься запис: « 01.06.2005 року виключений з військового обліку військовозобов`язаних ІНФОРМАЦІЯ_9 за ст. 37 п. 6.6. ЗУ Про ВО та ВС».
У відзиві відповідача-1 на позовну заяву, який був долучений до справи 01.07.2025, тобто вже після приєднання до справи вищевказаного Тимчасового посвідчення військовозобов`язаного № НОМЕР_1 , а також в ході даного апеляційного перегляду, відповідач -1 не навів жодних заперечень щодо належності та допустимості такого документу як доказу, та не спростував наведену в ньому інформацію щодо виключення позивача з військового обліку військовозобов`язаних 01.06.2005 ІНФОРМАЦІЯ_9 , яку вніс до цього документу сам відповідач-1 06.05.2024. 
Згідно з Наказом Міністерства оборони України №610 від 21.11.2017 року Тимчасове посвідчення військовозобов`язаного - це документ, який посвідчує військовозобов`язану особу, що перебуває у запасі осіб офіцерського складу або осіб рядового, сержантського й старшинського складу. Також визначає належність його власника до виконання військового обов`язку.
Згідно підпункту 12 пункту 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо окремих питань проходження військової служби, мобілізації та військового обліку» від 11.04.2024 року №3633-IX, військово-обліковий документ, що визначає належність його власника до військового обов`язку, виданий до дня набрання чинності цим Законом, є чинним та не потребує обов`язкової заміни у випадку (з підстав) затвердження органом державної влади нової форми військово-облікового документа.
Відповідно до п.2 Постанови КМУ від 16 травня 2024 р. №559 «Про затвердження Порядку оформлення (створення) та видачі військово-облікового документа для призовників, військовозобов`язаних та резервістів і форми такого документа» (надалі – Порядок №559) військово-облікові документи, оформлені до набрання чинності цією постановою, вважаються дійсними на всій території України до видачі військово-облікового документа нового зразка.
Надане позивачем тимчасове посвідчення військовозобов`язаного № НОМЕР_1 в графі 12 – «Особливі відмітки» містить штрихкодовий ідентифікатор *300120230680883100041*, що узгоджується з вимогами щодо заповнення форми військово-облікового документа на бланку, які передбачені чинним Порядком №559.
З урахуванням наведених нормативних положень колегія суддів доходить висновку, що на час виникнення спірних відносин позивач відповідно до п.2 Постанови КМУ від 16.05.2024 року №559 мав дійсний військово-обліковий документ, яким є Тимчасове посвідчення військовозобов`язаного № НОМЕР_1 , видане 06.05.2024 ІНФОРМАЦІЯ_5 , і в якому міститься запис про виключення позивача з військового обліку з 01 червня 2005 року на підставі ст.37 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу».
Колегія суддів зазначає, що чинне законодавство України не містить положень, які б автоматично скасовували чинність рішень про виключення з військового обліку військовозобов`язаних, що були прийнятими уповноваженими на те органами до набрання чинності Порядком №1487, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо окремих питань проходження військової служби, мобілізації та військового обліку» від 11.04.2024 року №3633-IX, чи Порядком №559. 
Відповідно, підтверджений цим військово-обліковим документом факт виключення позивача з військового обліку з 01.06.2005 ІНФОРМАЦІЯ_9 свідчить про те, що в розумінні Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» позивач на час виникнення спірних відносин не був військовозобов`язаним.
Такий висновок узгоджується з правовим висновком Верховного Суду у постанові від 21.05.2025 по справі №280/2880/24.
Вирішуючи питання про те, чи допустив позивач, не перебуваючи в статусі військовозобов`язаного, порушення правил військового обліку, законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію, які б могли бути підставою для притягнення позивача до адміністративної відповідальності за статтями 210,210-1 КУпАП, колегія суддів зазначає наступне. 
Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо окремих питань проходження військової служби, мобілізації та військового обліку» від 11.04.2024 №3633-ІХ, який набрав чинності з 18.05.2024, були внесені зміни до частини 10 статті 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», згідно з якими громадяни України, які підлягають взяттю на військовий облік, перебувають на військовому обліку призовників або у запасі Збройних Сил України, у запасі Служби безпеки України, розвідувальних органів України чи проходять службу у військовому резерві, зобов`язані, окрім іншого, уточнити протягом 60 днів з дня набрання чинності указом Президента України про оголошення мобілізації, затвердженим Верховною Радою України, свої персональні дані через центр надання адміністративних послуг або через електронний кабінет призовника, військовозобов`язаного, резервіста, або у територіальному центрі комплектування та соціальної підтримки (абзац 2 ч.10 ст.1); виконувати правила військового обліку, встановлені законодавством (абзац 6 ч.10 ст.1).
Також, відповідно до ч.11 статті 38 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» наведені в редакції Закону України від 11.04.2024 №3633-ІХ, призовники, військовозобов`язані, резервісти в разі зміни їх сімейного стану, стану здоров`я, адреси місця проживання (перебування), номерів засобів зв`язку та адреси електронної пошти (за наявності електронної пошти), освіти, місця роботи, посади зобов`язані особисто в семиденний строк повідомити про такі зміни відповідні органи, де вони перебувають на військовому обліку, у тому числі у випадках, визначених Кабінетом Міністрів України, через центри надання адміністративних послуг та інформаційно-телекомунікаційні системи.
Крім того, вищевказаним Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо окремих питань проходження військової служби, мобілізації та військового обліку» від 11.04.2024 №3633-ІХ, який набрав чинності з 18.05.2024, також були внесені і зміни до Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», зокрема наступні зміні до абзаців 1-7 частини 3 статті 22 цього закону:
- під час мобілізації громадяни зобов`язані з`явитися: військовозобов`язані та резервісти, які приписані до військових частин для проходження військової служби у воєнний час або до інших підрозділів чи формувань для виконання обов`язків за посадами, передбаченими штатами воєнного часу, - на збірні пункти територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки у строки, зазначені в отриманих ними повістках або мобілізаційних розпорядженнях; резервісти, які проходять службу у військовому резерві, - до військових частин у строки, визначені командирами військових частин; військовозобов`язані, резервісти Служби безпеки України - за викликом керівників органів, в яких вони перебувають на військовому обліку; військовозобов`язані, резервісти розвідувальних органів України - за викликом керівників відповідних підрозділів; особи, які уклали контракти про перебування у резерві служби цивільного захисту, - за викликом керівників відповідних органів управління центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері цивільного захисту. з абз.1-6 частини 3 статті 22 
- інші військовозобов`язані протягом 60 днів з дня набрання чинності указом Президента України про оголошення мобілізації, затвердженим Верховною Радою України, зобов`язані уточнити свої облікові дані через центри надання адміністративних послуг або електронний кабінет призовника, військовозобов`язаного, резервіста, або у територіальному центрі комплектування та соціальної підтримки за місцем свого перебування або знаходження.
Абзацом 4 пункту 1 частини 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо окремих питань проходження військової служби, мобілізації та військового обліку» від 11.04.2024 №3633-ІХ, який набрав чинності з 18.05.2024, встановлено, що громадяни України, які перебувають на військовому обліку, зобов`язані протягом 60 днів з дня набрання чинності цим Законом уточнити адресу проживання, номери засобів зв`язку, адреси електронної пошти (за наявності електронної пошти) та інші персональні дані, у разі перебування на території України - шляхом прибуття самостійно до територіального центру комплектування та соціальної підтримки за місцем перебування на військовому обліку чи за своїм місцем проживання, або до центру надання адміністративних послуг, або через електронний кабінет призовника, військовозобов`язаного, резервіста (за наявності); у разі перебування за кордоном - шляхом повідомлення на офіційну електронну адресу або на офіційний номер телефону, які зазначені на офіційному сайті територіального центру комплектування та соціальної підтримки за місцем перебування на військовому обліку, або через електронний кабінет призовника, військовозобов`язаного, резервіста (за наявності).
Отже, виходячи з наведених законодавчих положень, які набрали чинності 18.05.2024, всі військовозобов`язані, окрім тих що відносяться до абз.2-6, зобов`язані протягом 60 днів уточнити свої облікові дані через центри надання адміністративних послуг або електронний кабінет призовника, військовозобов`язаного, резервіста, або у територіальному центрі комплектування та соціальної підтримки за місцем свого перебування або знаходження.
Абзацом другим пункту 23 Порядку №1487, встановлено, що призовники, військовозобов`язані та резервісти, які не актуалізували інформацію про себе в Єдиному державному реєстрі призовників, військовозобов`язаних та резервістів, особисто у семиденний строк з дня внесення змін до персональних даних прибувають із паспортом громадянина України та військово-обліковими документами до відповідного районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки, органу СБУ, відповідного підрозділу розвідувального органу, який організовує та веде військовий облік на території адміністративно-територіальної одиниці, для взяття їх на військовий облік, зняття з військового обліку або внесення змін до їх облікових даних.
Правила військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів містяться у додатку 2 до постанови КМУ від 30 грудня 2022 року №1487, в тому числі і з змінами, внесеними постановою КМУ №563 від 16.05.2024 (надалі Правила військового обліку). 
Абзацом 4 підпункту 10-1 пункту 1 Правил військового обліку встановлено, що призовники, військовозобов`язані та резервісти повинні, у період проведення мобілізації (крім цільової) та/або протягом дії правового режиму воєнного стану, уточнити протягом 60 днів з дня набрання чинності указом Президента України про оголошення мобілізації, затвердженим Верховною Радою України, свої персональні дані через центр надання адміністративних послуг або через електронний кабінет призовника, військовозобов`язаного, резервіста, або у районному (міському) територіальному центрі комплектування та соціальної підтримки.
Також, пунктом 3 Правил військового обліку визначено, що призовники, військовозобов`язані та резервісти за порушення правил військового обліку та законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію, зіпсуття або недбале зберігання військово-облікових документів, яке спричинило їх втрату, притягуються до адміністративної відповідальності згідно із КУпАП.
Проаналізувавши навідні нормативно-правові положення, колегія суддів доходить висновку, що оскільки на час виникнення спірних відносин позивач не перебував в статусі військовозобов`язаного, то відповідно на позивача не розповсюджувались обов`язки військовозобов`язаного, які визначені Законами України «Про військовий обов`язок і військову службу» та «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», про порушення яких зазначають відповідачі в своїх листах від 14.04.2025 №64181, від 14.04.2025 №5059 та від 21.04.2025 №5432, а тому позивач не вчиняв порушень, які б могли бути підставою для притягнення його до адміністративної відповідальності за статтями 210, 210-1 КУпАП.
Виходячи з цього, колегія суддів вважає, що відповідач-1 04.04.2025 неправомірно звернувся до відповідача-2 із зверненням щодо здійснення адміністративного затримання позивача та доставлення його до ІНФОРМАЦІЯ_3 за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого 210 КУпАП.
Що стосується посилань відповідача-1 та суду першої інстанції на наявність в АІТС “Оберіг” інформації про те, що станом 04.04.2025 позивач є порушником військового обліку, то такі посилання жодним чином не спростовують наведених вище висновків колегії суддів. 
Згідно зі статтею 1 Закону України «Про Єдиний державний реєстр призовників, військовозобов`язаних та резервістів» Єдиний державний реєстр призовників, військовозобов`язаних та резервістів (далі – Реєстр) – інформаційно-комунікаційна система, призначена для збирання, зберігання, обробки та використання даних про призовників, військовозобов`язаних та резервістів, створена для забезпечення військового обліку громадян України.
Відповідно до абзацу вісімнадцятого пункту 11 Положення про територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23.02.2022 року №154, районні територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, крім функцій, зазначених у пункті 9 цього Положення, забезпечують ведення Реєстру та актуалізацію його бази даних відповідно до законодавства та в порядку, визначеному Міноборони.
Колегія суддів вважає, що оскільки відповідач-1 видав позивачу 06.05.2024 Тимчасове посвідчення військовозобов`язаного № НОМЕР_1 із внесенням до нього інформації про виключення позивача з військового обліку військовозобов`язаних з 01.06.2005 ІНФОРМАЦІЯ_9 , то саме відповідач-1 повинен був забезпечити внесення відповідної інформації до Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів.
Отже наявність в АІТС “Оберіг” станом 04.04.2025 інформації про те, що позивач є порушником військового обліку, є результатом бездіяльності самого відповідача-1 щодо не внесення до Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів інформації про виключення позивача з військового обліку військовозобов`язаних з 01.06.2005 ІНФОРМАЦІЯ_9 .
При вирішенні даного спору колегія суддів враховує, що дії чи бездіяльності відповідача-1 стосовно не внесення до відповідних інформаційних баз даних інформації про виключення позивача з військового обліку військовозобов`язаних не є предметом оскарження в рамках даного спору.
Таким чином, оскільки за результатами даного апеляційного перегляду колегія суддів встановила неправомірність звернення відповідача-1 до відповідача-2 04.04.2025 щодо здійснення адміністративного затримання позивача та доставлення його до ІНФОРМАЦІЯ_3 , то належним способом судового захисту в цьому випадку має бути визнання таких дій відповідача-1 протиправними.
Що стосується оцінки дій відповідача-2 по виконанню такого звернення, то враховуючи той факт, що відповідач-2 не здійснив реальних дій, направлених на адміністративне затримання позивача та його доставлення до ТЦК, то колегія суддів вважає, що відповідачем-2 права, свободи та інтереси позивача у зв`язку із отриманим зверненням відповідача-1 порушені не були.
Сам факт телефонного дзвінку до позивача 07.04.2025 службовою особою Первомайського ВП з інформацією про отримання вищевказаного звернення відповідача-1 з пропозицією добровільно прибути до ІНФОРМАЦІЯ_3 , не створює реального порушення прав, свобод та інтересів позивача. 
Також не створюють реального порушення прав, свобод чи інтересів позивача дії Первомайського ВП стосовно фіксування у відповідних службових інформаційних базах тієї інформації, яка містилась в отриманому від відповідача-1 зверненні.
Колегія суддів звертає увагу на те, що відповідач-2 позбавлений можливості надавати правову оцінку зверненню відповідача-1, яке надійшло до нього на підставі абзацу 1 частини 1 статті 27 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», а частина 5 статті 24 Закону України «Про національну поліцію» зобов`язує відповідача-2 вживати дії, направлені на виконання такого звернення, без оцінки його правомірності. 
Отже, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення позовних вимог стосовно відповідача-2.
Підсумовуючи все вищенаведене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, внаслідок невірного застосування норм матеріального права, з прийняттям по справі нової постанови про часткове задоволення позовних вимог. 
Згідно ч.6 ст.139 КАС України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.
При поданні позовної заяви позивач оплатив судовий збір в сумі 3875,84 грн., а за подачу апеляційної скарги позивач сплатив судовий збір в розмірі 5813 грн., а всього 9688,84 грн..
Враховуючи, що за результатами апеляційного перегляду позов був задоволений в частині однієї позовної вимоги немайнового характеру, то на користь позивача підлягають стягненню судові витрати за подання позову (1211,20 грн.) та апеляційної скарги (1816,20) з урахуванням зменшення за подачу через систему «Електронний суд» (20%), а всього в загальній сумі 2422,40 грн.. 
За таких обставин апеляційна скарга позивача підлягає частковому задоволенню.
Керуючись ст.315, ст.317, ст.321, ст.322. ст.325, ст.328 КАС України апеляційний суд, - 

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.
Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 14 серпня 2025 року – скасувати.
Прийти по справі нову постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.
Визнати протиправним звернення ІНФОРМАЦІЯ_1 від 04.04.2025 до Первомайського районного відділу поліції Головного управління Національної поліції в Миколаївській області щодо здійснення адміністративного затримання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та доставлення його до територіального центру комплектування та соціальної підтримки.
В іншій частині позовних вимог відмовити.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань ІНФОРМАЦІЯ_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 , РНОКП НОМЕР_3 ) судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 2422 (дві тисячі чотириста двадцять дві) гривні. 
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення з підстав, передбачених ст.328 КАС України.

Суддя-доповідач 		К.В. Кравченко	
Судді	  	О.В. Джабурія    Н.В. Вербицька