ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
11 вересня 2025 року
м. Київ
справа № 990SCGC/22/24
провадження № 11-246сап24
Велика Палата Верховного Суду у складі:
головуючого                                                            Уркевича Ю. В., 
судді-доповідача                                                    Шевцової Н. В.,
суддів Банаська О. О., Булейко О. Л., Воробйової І. А., Губської О. А., Ємець А. А., Кишакевича Л. Ю., Короля В. В., Кривенди О. В., Мазура М. В., Погрібного С. О., Стефанів Н. С., Стрелець Т. Г., Ступак О. В., Ткача І. В., Усенко Є. А., 
за участю:
секретаря судового засідання                           Лук`яненко О. О.,
скаржниці                                                                 ОСОБА_1 ,
представника Вищої ради правосуддя            Белінської О. В.,
розглянула в судовому засіданні скаргу ОСОБА_1 на рішення Вищої ради правосуддя від 24 вересня 2024 року № 2792/0/15-24, ухвалене за результатами розгляду скарги на рішення Третьої Дисциплінарної палати від 10 квітня 2024 року № 1056/3дп/15-24 про притягнення судді до дисциплінарної відповідальності. 
Короткий зміст вимог скарги та її обґрунтування

1.    ОСОБА_1 (далі також - скаржниця) звернулась до Великої Палати Верховного Суду (далі - Велика Палата) зі скаргою, у якій просить скасувати рішення Вищої ради правосуддя (далі - ВРП, Рада) від 24 вересня 2024 року № 2792/0/15-24 «Про залишення без змін рішення Третьої Дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя від 10 квітня 2024 року № 1056/3дп/15-24 про притягнення до дисциплінарної відповідальності судді Южноукраїнського міського суду Миколаївської області ОСОБА_1 » (далі - оскаржуване рішення, спірне рішення).
2.   На обґрунтування наведених у скарзі вимог скаржниця зазначає про відсутність підстав для притягнення її до дисциплінарної відповідальності та наполягає, що оскаржуване рішення є незаконним, оскільки ухвалене Радою за наслідками несправедливого розгляду дисциплінарної справи, здійсненого з низкою порушень, які в аналогічних справах констатував Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ, Суд) у своїх рішення, а саме щодо: тривалості провадження; порушення принципів безсторонності, юридичної визначеності, ne bis in idem (не двічі за одне й те ж саме), рівності; порушення права на захист (обмеження у виступі й можливості викласти свої доводи); обмеження свободи вираження поглядів; дискримінаційності провадження; порушення права на здоров`я.
3.   Скаржниця наголошує, що дисциплінарне провадження щодо неї у цьому випадку тривало протягом шести років з 2018 до 2024 року, тобто з порушенням строків, визначених Законом України від 21 грудня 2016 року № 1798-VIII «Про Вищу раду правосуддя» (далі - Закон про ВРП). У цьому контексті скаржниця вказує, що помилки держави при формуванні складу ВРП, затримки в проведенні конкурсу на посади членів ВРП, законодавчі прогалини в регулюванні строків не можуть впливати на право судді на проведення дисциплінарного провадження у строк, що визначений законом, тим більше на можливість у такий спосіб продовжити присічний строк застосування дисциплінарного стягнення до судді.
4.   На переконання ОСОБА_1 , оскаржуване рішення є необґрунтованим, оскільки ВРП ухвалила його, не дослідивши матеріалів дисциплінарної справи, без надання правової оцінки її поясненням і процесуальним документам (ухвалам про самовідвід). У цьому контексті скаржниця також зазначає, що під час розгляду дисциплінарної справи вона фактично була позбавлена права викласти свою позицію безпосередньо ВРП на засіданні з розгляду її скарги на рішення Третьої Дисциплінарної палати ВРП (далі - Третя Дисциплінарна палата) від 10 квітня 2024 року № 1056/3дп/15-24 про притягнення її до дисциплінарної відповідальності, оскільки головуючий не поставив Раді на обговорення питання щодо розгляду її клопотання про надання додаткового часу для виступу, необхідність у якому була зумовлена тим, що дисциплінарне провадження тривало протягом 2018-2024 років та стосувалося близько 60 справ, за якими вона мала б надати пояснення та висловити свою правову позицію. При цьому, як стверджує скаржниця, головуючий протягом розгляду дисциплінарної справи ставився до неї неповажно, постійно її перебивав, вимикав її мікрофон, перекручував її слова, вдавав, що він щось не розуміє, а насправді намагався позбавити її часу для надання пояснень. Водночас члени Ради не поставили жодного запитання по суті дисциплінарного провадження ані їй, ані її представнику.
5.   За твердженням скаржниці, ВРП фактично не надала оцінки рішенню Третьої Дисциплінарної палати. Не врахувала, що дисциплінарний орган не встановив усіх обставин, які стосуються дисциплінарного провадження та впливають на вирішення питання про притягнення судді до відповідальності, зокрема про те, чи не мали місце випадки мобінгу при вчиненні дій, які дисциплінарний орган кваліфікував як дисциплінарний проступок, та чи не були такі дії зумовлені необхідністю боротьби з проявами мобінгу. Також Рада не зважила, що Третя Дисциплінарна палата надала перевагу формалізму, проігнорувавши основоположні права скаржниці на здоров`я і захист, у наслідок чого позбавила її і права на справедливий розгляд.
6.   Окрім того, скаржниця зазначає, що останнім процесуальним документом у цій дисциплінарній справі є ухвала від 21 квітня 2021 року про продовження строку розгляду об`єднаної дисциплінарної справи, відкритої за дисциплінарними скаргами Первомайської міської прокуратури Миколаївської області та голови Южноукраїнського міського суду ОСОБА_2 . Тому скаржниця вважає, що за відсутності документів, які б підтвердили, що справа пройшла автоматизований розподіл між новими членами Ради (які почали свою роботу у 2022 році), заступник Голови ВРП Дмитро Лук`янов , який склав два висновки від 28 лютого 2024 року на 101 арк. та від 12 березня 2024 року на 103 арк., не мав повноважень вчиняти жодних дій у цій дисциплінарній справі.
7.    ОСОБА_1 також висловлює сумнів у законності (безсторонності) складу ВРП, який ухвалив оскаржуване рішення. Цей сумнів пояснює тим, що члени Ради ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у 2017-2022 роках входили до складу Ради суддів України, яка не реагувала на її звернення про тиск, який на неї чинив голова суду, вдаючись до створення для неї нерівних умов праці. Попри це, ВРП відмовила в задоволенні заявлених нею відводів цим членам Ради. 
Відзив ВРП на скаргу

8.   ВРП подала до Великої Палати відзив на скаргу ОСОБА_1 , у якому зазначила, що її рішення від 24 вересня 2024 року № 2792/0/15-24 прийнято повноважним складом та підписано всіма членами ВРП, які брали участь у його ухваленні. Суддя ОСОБА_1 була належним чином повідомлена про дату, час і місце розгляду скарги і брала участь у засіданні ВРП.
9.   У цілому суть відзиву ВРП зводиться до вказівок про те, що Рада за результатами розгляду скарг дійшла висновку, що її Третя Дисциплінарна палата правильно встановила наявність у діях судді ОСОБА_1 складу дисциплінарних проступків, визначених підпунктами «а», «д» пункту 1, пунктами 2, 3 частини першої статті 106 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон про судоустрій), і також правильно зазначила, що строк притягнення судді до дисциплінарної відповідальності не закінчився. В оскаржуваному рішенні ВРП містяться посилання на підстави й мотиви, з яких ОСОБА_1 було притягнуто до дисциплінарної відповідальності.
10.        Натомість, на переконання представника ВРП, доводи скаржниці не спростовують викладених в оскаржуваному рішенні висновків. 
11.        У зв`язку із цим ВРП просить відмовити в задоволенні скарги ОСОБА_1 в повному обсязі.
Рух справи 

12.        Велика Палата ухвалою від 07 листопада 2024 року відкрила провадження за скаргою ОСОБА_1 на оскаржуване рішення ВРП.  
13.        Ухвалою від 27 листопада 2024 року Велика Палата призначила скаргу до розгляду в письмовому провадженні, ухвалою від 12 грудня 2024 року задовольнила клопотання ОСОБА_1 про розгляд справи за участю сторін та призначила скаргу до розгляду в судовому засіданні на 30 січня 2025 року, який надалі було відкладено на дату розгляду. 
Позиція учасників судового засідання

14.        У судовому засіданні скаржниця підтримала скаргу та просила її задовольнити, надавши пояснення, які в цілому були аналогічні змісту доводів скарги.
15.        Представниця ВРП просилавідмовити в задоволенні скарги ОСОБА_1 , надавши пояснення, які були аналогічні доводам, викладеним у відзиві.
Встановлені обставини справи 

16.        Указом Президента України від 11 листопада 2003 року № 1286/2003  «Про призначення суддів» ОСОБА_1 призначено на посаду судді Южноукраїнського міського суду Миколаївської області строком на п`ять років, а Постановою Верховної Ради України від 08 жовтня 2009 року № 1633-VI вона була обрана на посаду судді цього суду безстроково.
Короткий зміст скарг, що надійшли до ВРП на дії судді ОСОБА_1

17.        (і) 13 червня 2018 року до ВРП за єдиним унікальним № 630/0/13-18 надійшла дисциплінарна скарга Первомайської місцевої прокуратури Миколаївської області на дії судді Южноукраїнського міського суду Миколаївської області ОСОБА_1 , в якій заявник повідомляв про низку порушень, які, на його думку, допустила суддя ОСОБА_1 під час здійснення правосуддя.
18.        Зокрема, заявник стверджував, що суддя ОСОБА_1.:
-      у справах № 486/38/17, № 486/99/18, № 486/1554/17, № 486/29/18, № 486/140/18  та № 486/128/18 порушила вимоги Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК), оскільки задовольнила самовідводи у спосіб, не передбачений законом;
-      у справах № 486/364/17, № 486/532/17, № 486/245/17, № 486/533/17, № 486/526/17, № 486/227/17, № 486/684/16-к, № 486/1107/16-к, виявляючи упереджене ставлення до сторони обвинувачення, без належного обґрунтування повернула прокурору обвинувальні акти, що, на думку заявника, призвело до істотного порушення вимог КПК та суттєво перешкодило здійсненню кримінального судочинства; 
-      у справах № 486/1370/17 і № 486/2/18 суддя затягувала розгляд кримінальних проваджень; 
-      у справах № 486/1444/17, № 486/29/18, № 486/51/18, № 486/138/18, суддя порушила норми суддівської етики, висловлюючись некоректно на адресу державного обвинувача; 
-      втрутилася у повноваження прокурора, коли зобов`язала слідчого припинити досудове розслідування у кримінальному провадженні № 12016150120000243. Крім того, суддя долучила матеріали цього провадження до матеріалів скарги підозрюваної на постанову слідчого про відмову в задоволенні клопотання захисника (справи № 486/688/16-к, № 486/687/16-к).
19.        На думку заявника, такими діями суддя ОСОБА_1 з особистих міркувань навмисно блокувала роботу органу досудового розслідування, порушуючи конституційні права громадян і завдаючи шкоди державним інтересам у сфері кримінального судочинства, що, в свою чергу, підриває авторитет правосуддя.
20.        Ухвалою Третьої Дисциплінарної палати від 17 червня 2020 року № 1860/3дп/15-20 відкрито дисциплінарну справу стосовно судді ОСОБА_1 у зв`язку з наявністю в її діях ознак дисциплінарних проступків, передбачених підпунктами «а», «д» пункту 1, пунктами 2, 3 частини першої статті 106 Закону про судоустрій.
21.        (іі) 21 вересня 2018 року до ВРП за єдиним унікальним № 985/0/13-18 надійшла дисциплінарна скарга цієї ж місцевої прокуратури на дії судді ОСОБА_1, у якій заявник стверджував, що суддя під час здійснення правосуддя:
-      у справах № 486/701/18 та № 486/719/17 порушила правила щодо відводу (самовідводу);
-      у справі № 486/1370/17 безпідставно й необґрунтовано повернула прокурору обвинувальні акти, чим, на думку заявника, істотно порушила норми КПК;
-      у справах № 486/1370/17, № 486/1387/17 затягувала розгляд кримінальних проваджень;
-      у справах № 486/849/18 та № 486/868/18 зобов`язала прокурорів забезпечити явку обвинуваченої до суду у спосіб, не передбачений КПК та іншими нормами національного законодавства.
22.        Друга Дисциплінарна палата ВРП ухвалою від 13 липня 2020 року № 2102/2дп/15-20 відкрила дисциплінарну справу стосовно судді ОСОБА_1 у зв`язку з наявністю в її діях ознак дисциплінарних проступків, передбачених підпунктами «а», «д» пункту 1, пунктами 2, 3 частини першої статті 106 Закону про судоустрій.
23.        Ухвалою ВРП від 16 липня 2020 року № 2178/0/15-20 дисциплінарні справи стосовно судді ОСОБА_1 об`єднано в одну дисциплінарну справу й передано на розгляд Третьої Дисциплінарної палати. 
24.        (ііі) 04 серпня 2020 року до ВРП за єдиним унікальним № 6995/0/8-20 надійшла дисциплінарна скарга виконувача обов`язків голови Южноукраїнського міського суду Миколаївської області ОСОБА_6 на дії судді цього суду ОСОБА_1 , а 02 вересня 2020 року до ВРП за єдиним унікальним № 6995/1/8-20 надійшло доповнення до цієї дисциплінарної скарги.
25.        На обґрунтування скарги з урахуванням доповнення заявник зазначав, що суддя ОСОБА_1 під час здійснення правосуддя:
-      у кримінальних провадженнях (справи № 486/295/20, № 486/204/20, № 486/22/20, № 486/546/19) порушила правила щодо відводу (самовідводу), оскільки задовольнила заявлені самовідводи у спосіб, не передбачений КПК. На думку заявника, постановляючи ухвали про задоволення заяв про самовідвід, суддя ОСОБА_1. фактично відмовилася призначити підготовчі судові засідання та здійснювати правосуддя в указаних кримінальних провадженнях; 
-      у справі № 486/803/19, отримавши заяву іншого судді про самовідвід, не ухвалила процесуальне рішення за результатами розгляду вказаної заяви, а натомість безпідставно передала справу для здійснення автоматизованого розподілу; 
-      допустила порушення правил суддівської етики та проявила неповагу до нього й судді ОСОБА_7 під час судових засідань 16 квітня та 04 травня 2020 року у справі № 486/2193/14-к, а також під час зборів суддів Южноукраїнського міського суду Миколаївської області, що відбулися 24 червня 2020 року.
26.        Ухвалою Третьої Дисциплінарної палати від 09 вересня 2020 року № 2596/3дп/15-20 відкрито дисциплінарну справу стосовно судді ОСОБА_1 у зв`язку з наявністю в її діях ознак дисциплінарних проступків, передбачених підпунктом «д» пункту 1, пунктом 3 частини першої статті 106 Закону про судоустрій. 
27.        Цією ж ухвалою Дисциплінарна палата об`єднала вказану дисциплінарну справу з об`єднаною дисциплінарною справою (за дисциплінарними скаргами Первомайської місцевої прокуратури Миколаївської області) в одну дисциплінарну справу.
28.        (іv) 27 жовтня 2020 року до ВРП за вхідним № 6995/2/8-20 надійшло доповнення до дисциплінарної скарги ОСОБА_6 , де він зазначив, що суддя ОСОБА_1.:
-  під час розгляду справ № 486/1068/20, № 486/1526/20 порушила вимоги закону щодо порядку заявлення та розгляду відводів / самовідводів;
- допустила порушення правил суддівської етики під час зборів суддів Южноукраїнського міського суду Миколаївської області, що відбулися 11 лютого, 05 березня і 22 жовтня 2020 року, та в судовому засіданні 30 вересня 2020 року у справі № 486/2193/14-к.
29.        Ухвалою від 09 грудня 2020 року № 3447/3дп/15-20 Третя Дисциплінарна палата відкрила дисциплінарну справу стосовно судді ОСОБА_1 у зв`язку з наявністю в її діях ознак дисциплінарних проступків, передбачених підпунктом «д» пункту 1, пунктом 3 частини першої статті 106 Закону про судоустрій, та об`єднала цю дисциплінарну справу з об`єднаною дисциплінарною справою. 
30.        (v) 21 грудня 2020 року до ВРП за єдиним унікальним № 6995/5/8-20 надійшло доповнення до дисциплінарної скарги ОСОБА_6 , де він зазначив, що суддя ОСОБА_1 протягом 2020 року не розглянула жодного кримінального провадження по суті, оскільки «системно надумує підстави» самовідводу, в ухвалах викладає «неіснуючі» обставини та підстави, чим «паплюжить статус професійного судді», на підтвердження чого долучив копії ухвал у справах № 486/1846/20, № 486/538/20, № 486/1824/20, № 486/392/20, № 486/1815/20, а також копію наданого на його запит листа адвоката Семенової С. М. від 9 грудня 2020 року. 
31.        Ухвалою від 27 січня 2021 року № 130/3дп/15-21 Третя Дисциплінарна палата відкрила дисциплінарну справу стосовно судді ОСОБА_1 у зв`язку з наявністю в її діях ознак дисциплінарних проступків, передбачених підпунктом «д» пункту 1, пунктом 3 частини першої статті 106 Закону про судоустрій, та об`єднала цю дисциплінарну справу з об`єднаною дисциплінарною справою.
Короткий зміст пояснень судді ОСОБА_1 стосовно доводів дисциплінарних скарг

32.        Щодо повернення обвинувальних актів прокурору та затягування розгляду кримінальних проваджень суддя ОСОБА_1. зазначила, що свою правову позицію з цього питання вона виклала в судових рішеннях, її дії обумовлені невиконанням прокурорами та органами досудового розслідування вимог КПК. На її думку, скерування прокурорами до суду обвинувальних актів за підписом прокурора, які не скріплені печаткою прокуратури, ускладнює роботу суду та негативно на неї впливає. Крім того, суддя зауважила, що органи досудового розслідування скеровують до суду обвинувальні акти стосовно обвинувачених, ідентифікувати яких суд не може, оскільки у них відсутні документи, які посвідчують їхні особи та які передбачені пунктами 1, 2 частини першої статті 13 Закону України «Про Єдиний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус», а також приховують інформацію стосовно обвинувачених, щодо яких розглядаються інші кримінальні провадження. 
33.        Суддя наголошувала, що вона не ухвалювала рішень стосовно осіб, особи яких не встановлені належними документами. Вона вважає, що саме прокурор повинен надати до суду інформацію, за допомогою якої суд може забезпечити явку обвинуваченого до суду. 
34.        Коментуючи аргументи прокурора стосовно неетапування обвинувачених та її відмови звертатися до іншого судді за дозволом на етапування обвинуваченого, який, на думку прокурора, рахується за іншим судом, суддя наголосила, що такі доводи не ґрунтуються на вимогах національного та міжнародного законодавства. Зокрема, КПК  не містить норм, які зобов`язували б суддю звертатись до іншого судді щодо надання дозволу на етапування особи. 
35.         ОСОБА_1 вважає, що дисциплінарні скарги прокуратури є формою тиску на неї, пов`язаного з її незалежною позицією. Водночас наголосила, що скасування постановлених нею ухвал, на які посилається прокурор у дисциплінарній скарзі, та незгода суду апеляційної інстанції з її правовою позицією не можуть бути підставою для притягнення її до дисциплінарної відповідальності.
36.        Крім того, суддя зауважила, що у багатьох справах, на які посилаються заявники в дисциплінарних скаргах, сплив строк притягнення її до дисциплінарної відповідальності.
37.        Стосовно доводів дисциплінарних скарг про покладення на прокурора обов`язків, не передбачених КПК, суддя, зокрема, зазначила, що під час розгляду справи № 486/688/16-к за скаргою ОСОБА_9 вона встановила, що досудове розслідування в кримінальному провадженні проводилося за відсутності законних підстав, слідчий ОСОБА_10 використовував своє службове становище, а керівник Первомайської місцевої прокуратури Миколаївської області ОСОБА_11 неналежним чином здійснював нагляд за додержанням законів під час проведення досудового розслідування.
38.        Щодо розгляду заяв про самовідвід  ОСОБА_1 пояснила, що усі постановлені нею ухвали про самовідвід є вмотивованими та містять посилання на норми права. Вона діяла відповідно до власної правової позиції, оскільки КПК не встановлює порядку вирішення самовідводу і не містить такого процесуального документа судді, як заява, Кодекс України про адміністративні правопорушення (далі - КУпАП) також не визначає порядку самовідводу судді. 
39.        Водночас суддя наголосила, що вона не може виступати судом в об`єктивності самовідводу іншого судді. Вона зазначила, що ніхто не може вплинути на її рішення і лише вона повинна нести відповідальність за таке рішення, яке може бути переглянуте лише у разі його оскарження стороною у справі. 
40.        Також ОСОБА_1 пояснила, що оскільки вона укладала з адвокатом Семеновою С. М. договір про надання правової допомоги, то ця обставина унеможливлює для неї розгляд справи за участю цього адвоката, оскільки такий розгляд викликає сумнів у її неупередженості та буде підставою для скасування судового рішення. У цьому контексті суддя зазначила, що їй не дають змоги розглянути жодного кримінального провадження, оскільки органи досудового розслідування залучають адвоката Семенову С. М. до участі у кримінальних провадженнях. Так, у 2020 році вона не розглядала кримінальних проваджень, оскільки у них брала участь адвокат Семенова С. М., у зв`язку із чим вона була вимушена брати самовідводи.
41.        Крім того, щодо доводів дисциплінарних скарг голови суду ОСОБА_6 суддя наголосила, що учасники процесу не подавали скарг на її дії, а зробив це лише голова суду, який, за її словами, протягом п`яти років створює штучний конфлікт та перешкоджає їй у роботі, підпорядкував собі прокурорів міста, а суд перетворив на власну приватну структуру для вирішення фінансово вигідних питань. На думку ОСОБА_1 , тотальне прослуховування всіх звукозаписів судових процесів заявник здійснив без процесуальних підстав, вибірково виділяючи потрібні частини запису із контексту, які монтувалися невідомою особою на невідомому пристрої. Вона вважає, що такі матеріали (а по суті докази) отримані без дотримання процесуальних прав та виготовлені без дотримання будь-яких процесуальних норм, тому не мали б були прийняті ВРП. До того ж суддя наголосила, що ОСОБА_6 , не пройшовши атестації, здійснює правосуддя за відсутності законних підстав, поверхнево ставиться до розгляду справ, веде засідання без мантії, його справи не передаються до канцелярії суду із серпня, а справами «торгують». На переконання ОСОБА_1 , через її незгоду з таким порядком ОСОБА_6 вирішує питання її присутності в суді. Суддя також повідомила, що голова суду ОСОБА_6 створює дискомфорт у колективі суду, а подані стосовно неї дисциплінарні скарги є інструментом впливу та покаранням за її власну точку зору, яка не збігається з думкою більшості працівників суду. Пояснила, що працює без секретаря судового засідання, її помічник виконує функції секретаря судового засідання без додаткової оплати, водночас частину обов`язків помічника вона змушена перебрати на себе. Як уважає суддя ОСОБА_1 , голова суду ОСОБА_6 створює нестерпні для неї умови роботи, щоб змусити її звільнитися.
Процедурні питання у справі

42.        Ухвалою від 21 квітня 2021 року № 919/3дп/15-21 Третя Дисциплінарна палата продовжила розгляд об`єднаної дисциплінарної справи до 21 травня 2021 року.
43.        05 серпня 2021 року набрав чинності Закон України від 14 липня 2021 року № 1635-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо порядку обрання (призначення) на посади членів Вищої ради правосуддя та діяльності дисциплінарних інспекторів Вищої ради правосуддя» (далі - Закон № 1635-IX), яким внесено зміни до Закону про ВРП, зокрема в частині здійснення дисциплінарних проваджень щодо суддів.
44.        Рішенням від 05 серпня 2021 року № 1809/0/15-21 ВРП зупинила з 05 серпня 2021 року розподіл між членами ВРП скарг щодо дисциплінарного проступку судді (дисциплінарних скарг), поданих відповідно до Закону про судоустрій, та скарг на рішення про притягнення до дисциплінарної відповідальності судді чи прокурора.
45.        19 жовтня 2023 року введено в дію Закон України від 09 серпня 2023 року № 3304-IX «Про внесення змін до деяких законів України щодо негайного відновлення розгляду справ стосовно дисциплінарної відповідальності суддів».
46.        Рішенням від 19 жовтня 2023 року № 997/0/15-23 ВРП відновила з 01 листопада 2023 року розподіл між її членами скарг щодо дисциплінарного проступку судді (дисциплінарних скарг), поданих відповідно до Закону про судоустрій, та скарг на рішення про притягнення до дисциплінарної відповідальності судді чи прокурора, розподіл яких був зупинений рішенням від 05 серпня 2021 року № 1809/0/15-21. 
47.        Протоколом автоматизованого розподілу справи між членами ВРП від 02 листопада 2023 року об`єднана дисциплінарна справа щодо судді ОСОБА_1 передана члену Третьої Дисциплінарної палати Лук`янову Д. В. (доповідач), який відповідно до пункту 23-7 розділу ІІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону про ВРП тимчасово здійснює повноваження дисциплінарного інспектора.
48.        04 квітня 2024 року до ВРП надійшла заява судді ОСОБА_1 про відвід члена Третьої Дисциплінарної палати ОСОБА_4 від розгляду дисциплінарної справи. У цій заяві суддя ОСОБА_1. вказала, що вона виступала на з`їздах суддів, а ОСОБА_4., яка тривалий час була членом Ради суддів України, брала участь у цих з`їздах суддів, тому обізнана із ситуацією в Южноукраїнському міському суді Миколаївської області. 
49.        Ухвалою Третьої Дисциплінарної палати (у складі членів Попікової О. В., Кандзюби О. В., Лук`янова Д. В.) від 10 квітня 2024 року в задоволенні вказаної заяви відмовлено, оскільки Дисциплінарна палата не встановила, що її член ОСОБА_4 особисто, прямо чи побічно заінтересована в результаті розгляду справи, або інших обставин, що викликають сумнів у її неупередженості. 
50.        Розгляд об`єднаної дисциплінарної справи щодо судді ОСОБА_1 Третя Дисциплінарна палата призначала тричі: 13, 27 березня і 10 квітня 2024 року.
51.        У засіданні Дисциплінарної палати 10 квітня 2024 року взяли участь суддя ОСОБА_1., а також в. о. голови цього суду ОСОБА_6 (в режимі відеоконференції).
52.        Під час засідання ОСОБА_1., яка заперечувала проти доводів дисциплінарних скарг, заявила клопотання про закриття провадження у справі з огляду на положення частини одинадцятої статті 109 Закону про судоустрій, частин тринадцятої, п`ятнадцятої статті 49 Закону про ВРП, яке Дисциплінарна палата розглянула в межах доводів дисциплінарних скарг щодо судді.
53.        Крім того, суддя ОСОБА_1. заявила клопотання про відкладення розгляду дисциплінарної справи для залучення до участі в засіданні її представника та у зв`язку з необхідністю звернутись у день засідання 10 квітня 2024 року до лікаря.
54.        Третя Дисциплінарна палата, керуючись положеннями частини четвертої статті 47 Закону про ВРП, відмовила в задоволенні цього клопотання з тих мотивів, що розгляд дисциплінарної справи відкладався двічі: 13 березня 2024 року - для надання можливості судді ОСОБА_1. ознайомитися з матеріалами дисциплінарної справи; 27 березня 2024 року - за клопотанням судді ОСОБА_1 у зв`язку з її тимчасовою непрацездатністю. Крім того, суддя ОСОБА_1 не мала документів на підтвердження стану свого здоров`я та жодного підтвердження запланованого візиту до лікаря саме на 10 квітня 2024 року.
Рішення Третьої Дисциплінарної палати 

55.        Рішенням Третьої Дисциплінарної палати від 10 квітня 2024 року № 1056/3дп/15-24 суддю Южноукраїнського міського суду Миколаївської області ОСОБА_1 притягнуто до дисциплінарної відповідальності та застосовано до неї дисциплінарне стягнення у виді внесення подання про звільнення з посади судді.
56.        За змістом цього рішення Третя Дисциплінарна палата, вирішуючи питання про притягнення або відмову в притягненні судді ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності, виходила з того, що в її діях наявний склад дисциплінарних проступків, передбачених підпунктами «а», «д» пункту 1, пунктами 2, 3 частини першої статті 106 Закону про судоустрій.
57.        Так, Дисциплінарна палата встановила, що ухвали про повернення обвинувальних актів, які суддя ОСОБА_1 постановила у справах № 486/364/17, № 486/533/17, № 486/684/16-к, № 486/1107/16-к, № 486/532/17, № 486/227/17, № 486/245/17, № 486/526/17, № 486/1370/17, № 486/1387/17, суд апеляційної інстанції скасував як такі, що постановлені з порушенням вимог КПК. Незважаючи на скасування судом апеляційної інстанції постановленої суддею ОСОБА_1. ухвали про повернення обвинувального акта та вказані цим судом порушення вимог КПК, вона продовжила повертати обвинувальні акти з таких самих підстав. Тому Третя Дисциплінарна палата дійшла висновку, що такі дії суддя ОСОБА_1. вчиняла умисно, з метою ухилення від розгляду зазначених кримінальних проваджень. При цьому щодо наслідків дій судді під час розгляду вказаних справ Дисциплінарна палата зазначила, що такі дії ОСОБА_1 унеможливили здійснення прокурором повноважень щодо підтримання державного обвинувачення в суді та реалізацію ним як стороною обвинувачення наданих йому КПК процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків у зазначених кримінальних провадженнях. 
58.        З огляду на зазначене Третя Дисциплінарна палата виснувала, що в діях судді ОСОБА_1, яка під час розгляду справ № 486/364/17, № 486/533/17, № 486/684/16-к, № 486/1107/16-к, № 486/532/17, № 486/227/17, № 486/245/17, № 486/526/17, № 486/1370/17, № 486/1387/17 повернула обвинувальні акти прокурору за відсутності встановлених законом підстав, наявний склад дисциплінарного проступку, передбаченого підпунктом «а» пункту 1 частини першої статті 106 Закону про судоустрій, а саме умисне істотне порушення норм процесуального права під час здійснення правосуддя, що унеможливило реалізацію учасниками судового процесу наданих їм процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.
59.        Крім того, Третя Дисциплінарна палата виснувала, що суддя ОСОБА_1., постановляючи 22 червня 2016 року ухвали у справі № 486/688/16-к (про зобов`язання слідчого припинити досудове розслідування у кримінальному провадженні № 12016150120000243) та у справі № 486/687/16-к (про долучення матеріалів кримінального провадження № 12016150120000243 до матеріалів скарги у справі № 486/687/16-к), вийшла за межі наданих їй законом повноважень щодо реалізації функції судового контролю у кримінальному провадженні та втрутилась у процесуальну діяльність органу досудового розслідування щодо обов`язку проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні, що унеможливило подальшу реалізацію слідчим та прокурором як стороною обвинувачення наданих статтями 36, 40 КПК  процесуальних прав у цьому кримінальному провадженні. 
60.        Водночас, вирішуючи питання щодо можливості притягнення судді ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності за вказані вище дії, Третя Дисциплінарна палата застосувала положення Закону України від 07 липня 2010 року № 2453-VI «Про судоустрій і статус суддів» у редакції Закону України від 12 лютого 2015 року № 192-VIII «Про забезпечення права на справедливий суд», що діяв станом на 22 червня 2016 року - день, коли суддя ОСОБА_1 постановила зазначені ухвали, як такі, що пом`якшують відповідальність судді. Установивши, що суддя ОСОБА_1. із 22 червня 2016 року до 22 червня 2019 року перебувала у відпустках та була відсутня на роботі у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю загалом 426 календарних дня, Третя Дисциплінарна палата дійшла висновку, що строк притягнення до дисциплінарної відповідальності судді ОСОБА_1 за дії, вчинені під час постановлення ухвал від 22 червня 2016 року у справах № 486/688/16-к, № 486/687/16-к, закінчився.
61.        Далі, за висновком Третьої Дисциплінарної палати, суддя ОСОБА_1., здійснюючи правосуддя у справах № 486/38/17, № 486/99/18, № 486/1554/17, № 486/701/18, № 486/719/17, № 486/295/20, № 486/204/20, № 486/22/20, № 486/546/19, № 486/1846/20, № 486/538/20, № 486/1824/20, № 486/392/20, № 486/1815/20, № 486/29/18, № 486/140/18, № 486/140/18, № 486/128/18, № 486/1526/20, № 486/1526/20, № 486/803/19, № 486/1068/20, у непередбачений законом спосіб вирішувала питання щодо самовідводу, не розглядала заяви про самовідвід судді ОСОБА_6, і передавала справи для автоматизованого розподілу без визначених законом підстав. На думку Третьої Дисциплінарної палати, такі дії суддя ОСОБА_1. вчинила умисно, оскільки усвідомлювала, що порушує положення статей 80-82 КПК, бажаючи самоусунутися від розгляду цих справ. 
62.        З огляду на зазначене Третя Дисциплінарна палата виснувала, що суддя ОСОБА_1 вчинила дисциплінарний проступок, передбачений підпунктом «д» пункту 1 частини першої статті 106 Закону про судоустрій, а саме умисне порушення суддею правил щодо відводу (самовідводу).
63.        Також Третя Дисциплінарна палата дійшла висновку, що здійснюючи правосуддя у справах № 486/1370/17, № 486/2/18, суддя ОСОБА_1., всупереч вимогам статей 21, 28, 323 КПК, згідно з якими саме на суд покладено обов`язок забезпечення розумного строку розгляду кримінального провадження, не вжила заходів щодо забезпечення прибуття до суду обвинувачених, чим допустила безпідставне затягування розгляду справ, що охоплюється складом дисциплінарного проступку, передбаченого пунктом 2 частини першої статті 106 Закону про судоустрій, а саме безпідставне затягування розгляду справи. 
64.        Крім того, Третя Дисциплінарна палата виснувала, що суддя ОСОБА_1. під час розгляду справ № 486/849/18, № 486/868/18, поклавши на прокурора обов`язок забезпечити явку до суду обвинуваченої з документом, що посвідчує її особу, умисно діяла з порушенням вимог щодо етичної поведінки судді, визначених статтями 1, 8 Кодексу суддівської етики, а також із грубим порушенням норм процесуального законодавства під час вирішення питань, пов`язаних з підготовкою справи до судового розгляду. При цьому вона, маючи близько 15 років досвіду роботи на посаді судді, усвідомлювала неможливість виконання прокурором указаних зобов`язань і розуміла, що її дії суперечать вимогам закону. 
65.        Такі дії, за висновком Третьої Дисциплінарної палати, порушують стандарти поведінки, які забезпечують суспільну довіру до суду, та становлять склад дисциплінарного проступку, передбаченого пунктом 3 частини першої статті 106 Закону про судоустрій.
66.        Також Дисциплінарна палата дійшла висновку, що суддя ОСОБА_1 під час здійснення правосуддя у справах № 486/29/18, № 486/138/18, № 486/1444/17, № 486/51/18, № 486/2193/14-к та під час зборів суддів Южноукраїнського міського суду Миколаївської області 11 лютого, 5 березня, 24 червня та 22 жовтня 2020 року умисно допустила поведінку, що порочить звання судді та підриває авторитет правосуддя, зокрема в питаннях дотримання норм суддівської етики та стандартів поведінки, які забезпечують суспільну довіру до суду, прояв неповаги до інших суддів, адвокатів чи інших учасників судового процесу, а саме порушила норми процесуального законодавства щодо ведення судових засідань, неодноразово проявляла неповагу до учасників процесу та інших суддів. 
67.        За висновком дисциплінарного органу, в сукупності такі дії судді ОСОБА_1 становлять склад дисциплінарного проступку, передбаченого пунктом 3 частини першої статті 106 Закону про судоустрій, а саме допущення суддею поведінки, що порочить звання судді або підриває авторитет правосуддя, зокрема в питаннях дотримання норм суддівської етики та стандартів поведінки, які забезпечують суспільну довіру до суду, прояв неповаги до інших суддів, адвокатів чи інших учасників судового процесу. 
68.        При цьому Третя Дисциплінарна палата наголосила, що заборона проявів неповаги до людини за будь-якими ознаками, зокрема за ознаками процесуального статусу, посади, є абсолютною, у зв`язку із чим виснувала, що таку поведінку суддя ОСОБА_1 допустила умисно з метою публічної демонстрації свого негативного суб`єктивного ставлення до інших суддів та учасників судового процесу і ця поведінка є такою, що підриває авторитет правосуддя. 
69.        Вирішуючи питання щодо можливості притягнення судді ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності, Третя Дисциплінарна палата не враховувала негативних характеристик судді ОСОБА_1 , які надали в. о. голови суду ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , однак ураховувала її характеристику, яку надав голова Миколаївського апеляційного суду ОСОБА_12 .
70.        До того ж Третя Дисциплінарна палата зважила на те, що рішенням Першої Дисциплінарної палати ВРП від 28 вересня 2018 року № 3023/1-дп/15-18 суддю ОСОБА_1 було притягнуто до дисциплінарної відповідальності та застосовано дисциплінарне стягнення у виді внесення подання про звільнення її з посади судді, яке рішенням ВРП від 26 лютого 2019 року № 596/0/15-19 було змінено із застосуванням до неї дисциплінарного стягнення у виді подання про тимчасове, на шість місяців, відсторонення від здійснення правосуддя з позбавленням права на отримання доплат до посадового окладу судді та обов`язковим направленням до Національної школи суддів України для проходження курсу підвищення кваліфікації з питань суддівської етики та застосування норм кримінального процесуального законодавства та подальшим кваліфікаційним оцінюванням для підтвердження здатності судді здійснювати правосуддя у відповідному суді. За змістом цих рішень суддю ОСОБА_1 було притягнуто до дисциплінарної відповідальності, зокрема, за порушення норм суддівської етики, прояв неповаги до учасників процесу та інших суддів, а також за порушення правил щодо відводу (самовідводу). 
71.        Третя Дисциплінарна палата зауважила, що оскільки рішення про тимчасове відсторонення судді ОСОБА_1 від здійснення правосуддя ухвалено 26 лютого 2019 року, то дворічний строк, визначений положеннями пункту 4 частини першої статті 110 Закону про судоустрій, закінчився 26 лютого 2021 року. Водночас дисциплінарний проступок, передбачений підпунктом «д» пункту 1 частини першої статті 106 Закону про судоустрій, а саме умисне порушення суддею правил щодо відводу (самовідводу), суддя ОСОБА_1 вчинила протягом двох років з дня ухвалення рішення ВРП від 26 лютого 2019 року про накладення дисциплінарного стягнення у виді подання про тимчасове відсторонення судді від здійснення правосуддя, тобто підстава для нового стягнення виникла протягом указаного дворічного строку. 
72.        Крім того, суддя ОСОБА_1 під час здійснення правосуддя у справі № 486/2193/14-к (судові засідання 16 квітня, 4 травня, 27 серпня, 30 вересня 2020 року) та під час зборів суддів Южноукраїнського міського суду Миколаївської області 11 лютого, 5 березня, 24 червня та 22 жовтня 2020 року умисно допустила дії, які охоплюються складом дисциплінарного проступку, передбаченого пунктом 3 частини першої статті 106 Закону про судоустрій. За висновком Дисциплінарної палати, оскільки підставами для притягнення судді ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності стали дії, які суддя вчиняла з 11 січня до 22 жовтня 2020 року, тобто протягом двох років після ухвалення рішення про накладення дисциплінарного стягнення у виді подання про тимчасове відсторонення судді від здійснення правосуддя, то вказане стягнення відповідно до приписів пункту 4 частини першої статті 110 Закону про судоустрій не є погашеним.
73.        Також Третя Дисциплінарна палата врахувала, що своїм рішенням від 14 лютого 2024 року № 417/3дп/15-24 вона притягнула суддю ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності та застосовала дисциплінарне стягнення у виді суворої догани з позбавленням права на отримання доплат до посадового окладу судді протягом трьох місяців.
74.        Оскільки застосоване до судді ОСОБА_1 цим рішенням дисциплінарне стягнення відповідно до пункту 3 частини першої статті 110 Закону про судоустрій не є погашеним, то Третя Дисциплінарна палата виснувала, що суддя ОСОБА_1 має два непогашених дисциплінарних стягнення. 
75.        Загалом щодо наслідків вчинення суддею ОСОБА_1 дисциплінарних проступків Третя Дисциплінарна палата зазначила, що наведені вище дії судді ОСОБА_1 спричинили виникнення у Южноукраїнському міському суді Миколаївської області напруженої та конфліктної ситуації, що негативно впливає на авторитет судової влади. 
76.        Третя Дисциплінарна палата наголосила, що суддя ОСОБА_1 умисно допустила прояв неповаги до інших суддів та учасників судового процесу, що є неприпустимим як поведінка, що підриває авторитет правосуддя. Наслідками вчинення суддею ОСОБА_1 дисциплінарних проступків, передбачених підпунктами «а», «д» пункту 1, пунктом 2 частини першої статті 106 Закону про судоустрій, за висновком Третьої дисциплінарної палати, є відмова судді від здійснення судочинства у спосіб, не передбачений законодавством. 
77.        З огляду на зазначене дисциплінарний орган дійшов висновку, що суддя ОСОБА_1 , діючи умисно, усвідомлюючи наслідки своїх дій та бажаючи їх настання, з метою продемонструвати своє негативне ставлення до учасників судового процесу та інших суддів, а також з метою самоусунутись від здійснення правосуддя у спосіб, не передбачений законом, у кожному випадку досягла своєї мети та діяла всупереч завданням судочинства. Така поведінка судді ОСОБА_1 , на думку Третьої Дисциплінарної палати, підриває авторитет правосуддя та негативно впливає на ступінь довіри суспільства до судової влади в цілому, а отже, є несумісною зі статусом судді та містить ознаки істотного дисциплінарного проступку.
78.        За висновком Третьої Дисциплінарної палати, установлені під час розгляду дисциплінарної справи факти підтверджують, що дії судді ОСОБА_1 охоплюються пунктом 3 частини шостої статті 126 Конституції України, яким передбачено, що підставами для звільнення судді з посади є вчинення істотного дисциплінарного проступку, грубе чи систематичне нехтування обов`язками, що є несумісним зі статусом судді або виявило його невідповідність займаній посаді.
79.        У підсумку, зважаючи на характер дисциплінарних проступків судді ОСОБА_1 , її значний стаж роботи на посаді судді, який становить понад 20 років, наявність у судді двох непогашених дисциплінарних стягнень, вчинення нею істотного дисциплінарного проступку, Третя Дисциплінарна палата дійшла висновку, що застосування до судді дисциплінарного стягнення у виді внесення подання ВРП про звільнення її з посади є пропорційним вчиненому дисциплінарному проступку і відповідає вимогам статті 109 Закону про судоустрій.
80.        Відхиляючи доводи судді ОСОБА_1 про закінчення строків притягнення її до дисциплінарної відповідальності, Третя Дисциплінарна палата зазначила, що строк притягнення судді ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності за дії, вчинені під час постановлення ухвал від 22 червня 2016 року у справах № 486/688/16-к та № 486/687/16-к, закінчився 22 серпня 2020 року, однак інші дії, які є підставою для притягнення її до дисциплінарної відповідальності, вона вчинила починаючи з 27 грудня 2016 року. З покликанням на положення частини одинадцятої статті 109 Закону про судоустрій та статті 42 Закону про ВРП (у різних редакціях), які регламентують строк притягнення судді до дисциплінарної відповідальності, складові дисциплінарного провадження, порядок його обчислення, Третя Дисциплінарна палата зазначила, що дисциплінарне провадження щодо судді починається з дня настання певних обставин, зокрема отримання скарги або прийняття дисциплінарною палатою рішення про відкриття дисциплінарної справи, водночас поняття «час здійснення відповідного дисциплінарного провадження» - це часовий проміжок, який розпочинається з дня отримання органом, уповноваженим здійснювати дисциплінарне провадження щодо суддів, дисциплінарної скарги або прийняття дисциплінарною палатою рішення про відкриття дисциплінарної справи та закінчується у день ухвалення остаточного рішення у відповідному дисциплінарному провадженні. 
81.        З огляду на зазначене Третя Дисциплінарна палата виснувала, що у цьому випадку трирічний строк з 27 грудня 2016 року збігає 27 грудня 2019 року, а дисциплінарна скарга Первомайської прокуратури на дії судді ОСОБА_1 під час здійснення правосуддя у справі № 486/684/16-к надійшла до ВРП 13 червня 2018 року, тобто до спливу трирічного строку з моменту вчинення суддею дисциплінарного проступку. Дисциплінарну справу за вказаними фактами стосовно судді ОСОБА_1 відкрито 17 червня 2020 року. До того ж згідно з інформацією, наданою Южноукраїнським міським судом, з 27 грудня 2016 року до 27 грудня 2019 року час тимчасової непрацездатності та перебування у відпустках судді ОСОБА_1 становив 403 календарних дні. Враховуючи вказаний час тимчасової непрацездатності та перебування судді у відпустках, Третя Дисциплінарна палата визначила строк притягнення судді ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності тривалістю до 3 січня 2021 року.
82.        Зважаючи на наведене, а також на те, що час здійснення дисциплінарного провадження не враховується при обчисленні строку застосування дисциплінарного стягнення до судді, Третя Дисциплінарна палата дійшла висновку, що строк застосування стягнення до судді ОСОБА_1 не закінчився. 
83.        Стосовно доводів судді ОСОБА_1 про необхідність закриття провадження у справі з огляду на положення частини тринадцятої статті 49 Закону про ВРП Дисциплінарна палата зазначила, що положеннями цієї правової норми не передбачено закриття провадження у справі у випадку, якщо дисциплінарну справу не розглянуто протягом дев`яноста днів з дня її відкриття.
84.        Щодо тверджень судді про необхідність закриття провадження у справі з огляду на положення частини п`ятнадцятої статті 49 Закону про ВРП Третя Дисциплінарна палата зауважила, що вказані положення вводяться в дію з дня опублікування ВРП повідомлення про початок роботи служби дисциплінарних інспекторів ВРП у газеті «Голос України», однак служба дисциплінарних інспекторів ВРП ще не сформована та не розпочала свою роботу.
Скарга на рішення Третьої дисциплінарної палати 

85.        Не погодившись із рішенням Третьої Дисциплінарної палати від 10 квітня 2024 року № 1056/3дп/15-24, суддя ОСОБА_1. та її представник адвокат Кравець Р. Ю. звернулися до ВРП зі скаргами. 
86.        На обґрунтування своєї скарги суддя ОСОБА_1. зазначила, що рішення про притягнення її до дисциплінарної відповідальності Дисциплінарна палата ухвалила як небезсторонній суд та з грубим порушенням права на захист і медичну допомогу, що призвело до несправедливого розгляду справи.
87.        Суддя стверджувала, що члени Дисциплінарної палати ОСОБА_5. та ОСОБА_4. (колишні члени Ради суддів України) були упереджені стосовно неї. Таке упереджене ставлення колишніх членів Ради суддів України, на її думку, пов`язане із критикою та обуренням щодо розгляду її звернень до Ради суддів України про неналежну організацію керівництвом роботи Южноукраїнського міського суду Миколаївської області та втручання голови суду у здійснення правосуддя.
88.        Суддя також зазначала про порушення строків розгляду дисциплінарної справи. У цьому контексті скаржниця зауважувала, що у цій дисциплінарній справі скарги прокуратури надійшли до ВРП 13 червня та 21 вересня 2018 року, а попереднє рішення № 3023/1дп/15-18, яким її було притягнуто до відповідальності, Перша Дисциплінарна палата ухвалила 28 вересня 2018 року, тому вона вважає, що ці скарги можна було розглянути протягом 2018-2020 років.
89.        Крім того, ОСОБА_1 стверджувала, що дисциплінарний орган проігнорував її заяву про надання доступу до матеріалів справи, а посилання на них, надіслане напередодні засідання, було «неробоче». 
90.        Поряд із цим суддя зауважила, що 10 квітня 2024 року під час засідання Дисциплінарної палати вона просила перенести його у зв`язку з нагальною необхідністю проведення медичної маніпуляції, запланованої на цей самий день, а також через потребу в отриманні правової допомоги. Вказані причини, на її думку, є поважними. Суддя вважає, що дисциплінарний орган з огляду на вимоги абзацу першого частини четвертої статті 47 Закону про ВРП мав перенести розгляд справи, а не продовжувати його за відсутності судді. Через це, на переконання судді, було порушено її право брати безпосередню участь у розгляді справи, подавати докази, надавати пояснення, заявляти клопотання про виклик свідків, ставити запитання учасникам дисциплінарної справи, висловлювати заперечення, заявляти інші клопотання або відводи, ознайомлюватися з матеріалами справи.
91.        Представник судді - адвокат Кравець Р. Ю. на обґрунтування скарги зазначив, зокрема, що в оскаржуваному рішенні поверхово вирішено питання про строки застосування дисциплінарного стягнення, і в цьому контексті наполягав, що суддю ОСОБА_1 фактично притягнули до відповідальності за дії, вчинені у 2016-2020 роках, тобто поза межами трирічного строку.
92.        Також представник звертав увагу ВРП на умови роботи судді ОСОБА_1 та просив надати оцінку не лише її діям, а й діям її колег з точки зору того, чи не були дії останніх умисними, вчиненими з метою створення для судді напруженої, ворожої, образливої атмосфери, щоб змусити її як учасника трудових відносин змінити місце роботи.
93.        Крім того, Кравець Р. Ю. зазначав про формальний підхід, до якого вдався дисциплінарний орган, коли вирішував питання щодо можливості повторного розгляду справи без участі судді, проігнорувавши основоположні права судді.
Зміст спірного рішення ВРП 
94.        За результатами розгляду скарг судді ОСОБА_1 та її представника на рішення Третьої Дисциплінарної палати ВРП ухвалила оскаржуване рішення, яким залишила зазначене рішення без змін.
95.        ВРП погодилася з висновком Третьої Дисциплінарної палати про те, що характер допущених суддею ОСОБА_1. грубих порушень вимог закону, їх систематичність та повторюваність викликають обґрунтовані сумніви у здатності судді належним чином виконувати обов`язки, визначені статтею 56 Закону про судоустрій. 
96.        Доводи судді ОСОБА_1 щодо ігнорування дисциплінарним органом її заяви про надання доступу до матеріалів справи і надсилання їй напередодні засідання «неробочого» посилання ВРП відхилила як такі, що не підтвердилися дослідженням матеріалів дисциплінарної справи. Рада встановила, що під час розгляду дисциплінарної справи 13 березня 2024 року її розгляд було відкладено з метою надання судді можливості ознайомитися з матеріалами об`єднаної дисциплінарної справи. Цього ж дня ОСОБА_1 повідомлено про можливість ознайомлення з цими матеріалами за відповідним посиланням. 15 березня 2024 року суддя звернулася до ВРП із листом, у якому зазначила таке: «Надіслані мені 13.03.2024 посилання на диск, які вже є доступні, разом з тим, хочу зазначити, що проект рішення в даній справі відсутній». У цьому листі вона також просила надіслати проєкт рішення. 
97.        У відповідь на зазначене звернення ВРП листом від 18 березня 2024 року повідомила суддю, що відповідно до пункту 27.4 Регламенту ВРП, затвердженого рішенням ВРП від 24 січня 2017 року № 520/0/15-17 (далі - Регламент), документи, створені у ВРП, що передують розгляду та ухваленню рішень (висновки членів Ради, проєкти рішень тощо), не надаються для ознайомлення до дня ухвалення відповідного рішення, за винятком проєкту висновку, визначеного частиною першою статті 48 Закону про ВРП. Судді ОСОБА_1. також повідомлено, що відповідний проєкт висновку міститься серед наданих їй для ознайомлення матеріалів.
98.        Доводи судді щодо упередженості членів Третьої Дисциплінарної палати ОСОБА_5 та ОСОБА_4. ВРП визнала необґрунтованими. При цьому зазначено, що ухвалою від 10 квітня 2024 року Третя Дисциплінарна палата відмовила у задоволенні заяви судді ОСОБА_1 про відвід члена палати ОСОБА_4., не встановивши наявності ознак прямої чи опосередкованої заінтересованості в результаті розгляду справи або інших обставин, що викликають сумнів у її неупередженості. Член палати ОСОБА_5. участі в ухваленні рішення у цій дисциплінарній справі не брав.
99.        Щодо доводів судді про порушення строків розгляду дисциплінарної справи ВРП зауважила, що Третя Дисциплінарна палата в оскаржуваному рішенні детально описала рух об`єднаної дисциплінарної справи та зміну законодавства, що впливало на строк розгляду цієї справи. Окрім того, ВРП зазначила, що строки розгляду дисциплінарної справи не є присічними.
100.   Доводи судді ОСОБА_1 та її представника про порушення права судді на захист і медичну допомогу ВРП відхилила, вказавши, що питання поважності причин неучасті судді в засіданні належить до дискреційних повноважень Дисциплінарної палати та вирішується з урахуванням зазначених суддею обставин та оцінки наданих (ненаданих) нею доказів. При цьому ВРП врахувала, що Третя Дисциплінарна палата вирішила клопотання про відкладення розгляду дисциплінарної справи, яке суддя ОСОБА_1. заявила у засіданні 10 квітня 2024 року, однак додані до скарги документи на підтвердження візиту судді до лікаря 10 квітня 2024 року не підтверджують конкретну годину візиту. 
101.   ВРП також зауважила, що у скарзі суддя стверджує про порушення її прав брати безпосередню участь у розгляді справи, подавати докази, надавати пояснення, заявляти клопотання про виклик свідків, ставити запитання учасникам дисциплінарної справи, висловлювати заперечення, заявляти інші клопотання або відводи, ознайомлюватися з матеріалами справи, однак вона брала участь у засіданні Третьої Дисциплінарної палати 10 квітня 2024 року, надала пояснення стосовно доводів, викладених у дисциплінарних скаргах, а також раніше ознайомлювалася з матеріалами об`єднаної дисциплінарної справи. 
102.   Також ВРП зауважила, що скаржниця не конкретизувала, які саме її права були порушені, водночас у скаргах на рішення дисциплінарного органу суддя та її представник не оспорюють встановлених дисциплінарним органом обставин в об`єднаній дисциплінарній справі. На підставі викладеного ВРП виснувала, що продовження розгляду об`єднаної дисциплінарної справи за відсутності судді не свідчить про порушення прав судді, визначених статтею 49 Закону про ВРП.
103.   ВРП відхилила доводи представника судді про необхідність аналізу умови її роботи з наданням оцінки не лише її діям, а й діям її колег. ВРП зауважила, що Дисциплінарна палата встановлювала обставини, надавала оцінку конкретним діям судді ОСОБА_1 та вчиненим нею порушенням. Наявність конфлікту в колективі суду ніяк не стосується вчинених суддею процесуальних порушень та виконання нею професійних обов`язків судді. Крім того, ВРП нагадала, що рішенням від 26 лютого 2019 року № 596/0/15-19, залишеним без змін постановою Великої Палати від 29 серпня 2019 року, ОСОБА_1 вже притягали до дисциплінарної відповідальності, зокрема за умисне порушення норм суддівської етики, прояв неповаги до учасників процесу та інших суддів, а також за порушення правил щодо відводу (самовідводу). Попри це, після січня 2020 року вона продовжила допускати порушення вимог закону під час розгляду судових справ, зокрема порушувати норми суддівської етики та стандарти поведінки, які забезпечують суспільну довіру до суду, допускати під час розгляду справ порушення правил щодо відводу (самовідводу). На думку ВРП, ці дії ОСОБА_1 свідчать про умисне систематичне нехтування нею обов`язками судді щодо справедливого, безстороннього та своєчасного розгляду і вирішення судових справ відповідно до закону з дотриманням засад і правил судочинства.
104.   Відхиляючи доводи представника щодо спливу строків притягнення до дисциплінарної відповідальності, ВРП зазначила, що Третя Дисциплінарна палата здійснила детальний аналіз строків та надала їм належну правову оцінку.
105.   У цьому контексті ВРП, посилаючись на частину одинадцяту статті 109 Закону про судоустрій у редакції, чинній із 30 червня 2016 року, зазначила, що у трирічний строк притягнення судді до дисциплінарної відповідальності не зараховуються дні тимчасової непрацездатності судді та дні його перебування у відпустці, а також час здійснення відповідного дисциплінарного провадження. За змістом цієї норми у взаємозв`язку зі статтею 42 Закону про ВРП термін «час здійснення відповідного дисциплінарного провадження» означає часовий проміжок, який розпочинається з дня отримання скарги або ухвалення рішення про відкриття дисциплінарної справи та закінчується у день ухвалення остаточного рішення у відповідному дисциплінарному провадженні.
106.   ВРП дійшла висновку, що дисциплінарне провадження щодо судді  ОСОБА_1 було розпочате 13 червня 2018 року - з дня отримання скарги, а отже, відповідно до частини одинадцятої статті 109 Закону про судоустрій перебіг трирічного строку зупинився саме із цієї дати.
107.   Відтак ВРП погодилася з висновком Третьої Дисциплінарної палати, що строк притягнення судді ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності не закінчився, оскільки вона вчинила дисциплінарний проступок 27 грудня 2016 року, а 13 червня 2018 року щодо неї розпочато дисциплінарне провадження, тобто дисциплінарне провадження було розпочате до спливу передбаченого законом трирічного строку.
108.   За результатами розгляду рішення Третьої Дисциплінарної палати від 10 квітня 2024 року № 1056/3дп/15-24 ВРП погодилася з висновком про те, що дії судді охоплюються пунктом 3 частини шостої статті 126 Конституції України - вчинення істотного дисциплінарного проступку, грубе чи систематичне нехтування обов`язками, що є несумісним зі статусом судді або виявило його невідповідність займаній посаді та є підставами для звільнення судді з посади.
109.   ВРП дійшла висновку, що зібрані матеріали дисциплінарної справи були повно й належно оцінені, а доводи судді та її представника не спростовують висновків, викладених у рішенні Третьої Дисциплінарної палати від 10 квітня 2024 року № 1056/3дп/15-24, і не дають підстав для його скасування.
Позиція Великої Палати 

Щодо дотримання вимог, передбачених статтею 52 Закону про ВРП

110.   Велика Палата Верховного Суду ознайомилася з матеріалами дисциплінарного провадження та скарги, обговорила доводи скарги та заперечення відповідача й дійшла таких висновків. 
111.   На рішення ВРП, ухвалене за результатами розгляду скарги на рішення її Дисциплінарної палати, може бути подана скарга до Великої Палати (частина 7 статті 266 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).
112.   Можливість оскаржити спірне рішення є важливим механізмом забезпечення суддівської незалежності зокрема та незалежності судової системи загалом. Велика Палата забезпечує виконання гарантій пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) і є визначеним статтею 266 КАС України судовим органом, який має повну юрисдикцію щодо розгляду скарги на рішення.
113.   Відповідно до статті 52 Закону про ВРП рішення цього органу ухвалене за результатами розгляду скарги на рішення Дисциплінарної палати, може бути оскаржене та скасоване виключно з таких підстав: 
1) склад ВРП, який ухвалив відповідне рішення, не мав повноважень його ухвалювати; 
2) рішення не підписано будь-ким зі складу членів ВРП, які брали участь у його ухваленні; 
3) суддя не був належним чином повідомлений про засідання ВРП - якщо було ухвалено будь-яке з рішень, визначених пунктами 2-5 частини десятої статті 51 цього Закону; 
4) рішення не містить посилань на визначені законом підстави дисциплінарної відповідальності судді та мотиви, з яких ВРП дійшла відповідних висновків.
114.   Велика Палата повно та всебічно перевіряє спірне рішення, зокрема, на предмет його відповідності вимогам частини першої статті 52 Закону про ВРП.
115.   У скарзі ОСОБА_1 не порушує питання про незаконність оскаржуваного рішення з підстав, передбачених пунктами 2, 3 частини першої статті 52 Закону про ВРП. 
116.   Велика Палата не встановила обставин чи підстав, які б свідчили про те, що рішення не підписав хтось із членів ВРП, які брали участь у його ухваленні, або що суддю не було належним чином повідомлено про засідання ВРП.
117.   Щодо тверджень скаржниці стосовно (не)повноважності складу ВРП, який ухвалив оспорюване рішення, Велика Палата зазначає таке.
118.   Згідно із частиною другою статті 131 Конституції України та частиною першою статті 5 Закону про ВРП Рада складається з двадцяти одного члена. Повноважність ВРП як колегіального органу визначається Законом про ВРП, зокрема статтею 18, відповідно до якої Рада є повноважною за умови обрання (призначення) щонайменше п`ятнадцяти членів, серед яких більшість становлять судді (включаючи суддів у відставці), та складення ними присяги.
119.    Засідання ВРП у пленарному складі є повноважним, якщо в ньому бере участь більшість від загального складу Ради (частина 2 статті 30 Закону про ВРП). Рішення ухвалюється більшістю членів ВРП, які беруть участь у засіданні, якщо інше не передбачено законом (частина 1 статті 34 цього Закону).
120.   Частиною восьмою статті 51 Закону про ВРП встановлено, що у розгляді скарги не беруть участі члени ВРП, які входили до складу Дисциплінарної палати, що ухвалила оскаржуване рішення.
121.   Крім того, згідно зі статтею 33 зазначеного Закону член ВРП не може брати участі в розгляді питання і підлягає відводу, якщо буде встановлено, що він особисто, прямо чи побічно заінтересований у результаті справи, є родичем особи, стосовно якої розглядається питання, або якщо будуть встановлені інші обставини, що викликають сумнів у його неупередженості. За наявності таких обставин член ВРП повинен заявити самовідвід, або з цих обставин відвід члену ВРП може заявити особа, за поданням якої розглядатиметься питання, а також особа, стосовно якої вирішується питання, чи особа, що подала заяву, скаргу.
122.   Відвід (самовідвід) повинен бути вмотивованим, викладеним у письмовій формі і заявленим до початку розгляду відповідного питання, справи. Заявляти відвід (самовідвід) після початку розгляду питання, справи дозволяється лише у виключних випадках, коли про підставу відводу (самовідводу) не могло бути відомо до початку розгляду (частина четверта).
123.   Рішення про відвід (самовідвід) ухвалюється більшістю членів ВРП, які беруть участь у засіданні ВРП чи її органу, шляхом голосування в нарадчій кімнаті, за відсутності члена ВРП, питання про відвід (самовідвід) якого вирішується (частина п`ята).
124.   Аналіз наведених вище правових норм дозволяє дійти висновку, що повноважність ВРП як колегіального органу обумовлюється як якісними критеріями (складення присяги, неупередженість, безсторонність), так і кількісними (число призначених членів і тих, які беруть участь у розгляді питання).
125.   Подібних висновків Велика Палата дійшла у постанові від 08 грудня 2021 року у справі № 9901/39/20.
126.   Дослідженням матеріалів справи встановлено, що у засіданні ВРП, яке відбулось 24 вересня 2024 року та у якому ухвалено оскаржуване рішення, взяли участь 13 членів ВРП. Згідно із ксерокопією рішення воно підписане всіма членами ВРП, які брали участь у його ухваленні.
127.   У скарзі ОСОБА_1 стверджує, що склад ВРП був небезстороннім, зокрема через незаконну, на її думку, участь у засіданні членів ВРП ОСОБА_4. та ОСОБА_5
128.   Велика Палата вважає такі доводи скаржниці необґрунтованими. 
129.   Велика Палата зауважує, що членкиня ВРП ОСОБА_4 не брала участі в ухваленні оскаржуваного рішення, що підтверджується матеріалами справи, а тому твердження скаржниці щодо неї є безпідставними.
130.   Щодо участі члена ВРП ОСОБА_5 Велика Палата виходить із такого.
131.   Як зазначено вище, за змістом статті 33 Закону про ВРП рішення про відвід (самовідвід) ухвалюється ВРП за наявності підстав, визначених частиною першою цієї статті.
132.   З матеріалів справи слідує, що суддя ОСОБА_1. подала заяву про відвід члена ВРП ОСОБА_5, яку розглянула ВРП на засіданні 04 червня 2024 року. Ухвалою № 1700/0/15-24 у задоволенні заяви відмовлено з огляду на те, що ВРП не встановила обставин на підтвердження особистої, прямої чи побічної заінтересованості ОСОБА_5 у результаті розгляду справи або інших обставин, що могли б викликати сумнів у його неупередженості.
133.   Оцінюючи доводи ОСОБА_1 щодо неупередженості члена ВРП ОСОБА_5, Велика Палата зазначає, що викладені нею обставини не підтверджуються конкретними доказами чи фактами, які б давали обґрунтовані підстави стверджувати про небезсторонність цього члена ВРП. З огляду на це самі лише міркування із цього приводу ОСОБА_1 є недостатніми для висновку про неупередженість члена ВРП ОСОБА_5 і неможливість його участі в розгляді ВРП будь-якого питання щодо ОСОБА_1 .
134.   Таким чином, відсутні підстави вважати, що участь члена ВРП ОСОБА_5 у розгляді справи порушила вимоги безсторонності складу ВРП, а отже, Велика Палата висновує, що немає правових підстав для висновку про те, що оскаржуване рішення ухвалено ВРП у неповноважному складі або у складі, який не відповідав критеріям неупередженості, визначеним законом.
135.   У зв`язку із цим Велика Палата відхиляє доводи скарги ОСОБА_1 щодо порушення принципу «безсторонності суду» та не вбачає підстав, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 52 Закону про ВРП, для скасування оскаржуваного рішення.
136.   Водночас оскаржуване рішення ВРП потребує більш детальної оцінки на предмет дотримання вимог, передбачених пунктом 4 частини першої статті 52 Закону про ВРП. Оцінюючи спірне рішення ВРП щодо наявності у ньому посилань на визначені законом підстави дисциплінарної відповідальності судді та мотиви, з яких ВРП дійшла відповідних висновків, Велика Палата виходить з того, що визначальним критерієм правомірності спірного рішення є встановлення дисциплінарним органом обставин, що свідчать про наявність у діях судді ознак дисциплінарного проступку.
137.   Як зазначено вище, Третя Дисциплінарна палата, з якою погодилась ВРП, дійшла висновку, що в діях судді ОСОБА_1 наявний склад дисциплінарних проступків, передбачених:
-    підпунктом «а» пункту 1 частини першої статті 106 Закону про судоустрій - умисне істотне порушення норм процесуального права під час здійснення правосуддя, що унеможливило реалізацію учасниками судового процесу наданих їм процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків;
-    підпунктом «д» пункту 1 частини першої статті 106 Закону про судоустрій - умисне порушення суддею правил щодо відводу (самовідводу);
-    пунктом 2 частини першої статті 106 Закону про судоустрій - безпідставне затягування розгляду справ;
-    пунктом 3 частини першої статті 106 Закону про судоустрій - допущення суддею поведінки, що порочить звання судді або підриває авторитет правосуддя, зокрема в питаннях дотримання норм суддівської етики та стандартів поведінки, які забезпечують суспільну довіру до суду, прояв неповаги до інших суддів, адвокатів чи інших учасників судового процесу.
138.   Визнавши дії судді ОСОБА_1 такими, що підривають авторитет правосуддя, порочать звання судді та є істотним дисциплінарним проступком, несумісним зі статусом судді, а також врахувавши наявність у неї двох непогашених дисциплінарних стягнень, ВРП дійшла висновку, що застосування до судді дисциплінарного стягнення у виді подання про звільнення з посади є пропорційним вчиненому проступку та відповідає вимогам статті 109 Закону про судоустрій.
139.   Ураховуючи наведене, Велика Палата розглядає доводи, викладені у скарзі ОСОБА_1 , перевіряючи дотримання ВРП під час ухвалення оскаржуваного рішення положень пункту 4 частини першої статті 52 Закону про ВРП, а саме: чи мали місце в діях судді ОСОБА_1 передбачені законом підстави для дисциплінарної відповідальності; чи було її притягнуто до дисциплінарної відповідальності в межах передбачених законодавством строків давності; чи навела ВРП у спірному рішенні мотиви, на яких ґрунтуються її висновки про наявність таких підстав, а також чи є застосоване дисциплінарне стягнення пропорційним вчиненим проступкам.
Щодо складу дисциплінарного проступку, передбаченого підпунктом «а» пункту 1 частини першої статті 106 Закону про судоустрій

140.   Підставою для притягнення судді до дисциплінарної відповідальності за цим складом є незаконна відмова в доступі до правосуддя (у тому числі незаконна відмова в розгляді по суті позовної заяви, апеляційної, касаційної скарги тощо) або інше істотне порушення норм процесуального права під час здійснення правосуддя, що унеможливило реалізацію учасниками судового процесу наданих їм процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків або призвело до порушення правил щодо юрисдикції або складу суду.
141.   Аналіз змісту зазначеної норми дає підстави для висновку, що дисциплінарний проступок, передбачений підпунктом «а» пункту 1 частини першої статті 106 Закону про судоустрій, полягає в істотному порушенні суддею норм процесуального права, яке має один з трьох таких наслідків:
-    незаконна відмова в доступі до правосуддя;
-    унеможливлення реалізації процесуальних прав або виконання обов`язків учасниками процесу;
-    порушення правил юрисдикції або складу суду.
142.   Таким чином, ця норма передбачає три самостійних склади дисциплінарних проступків, кожен з яких пов`язаний з істотним порушенням процесуального закону, що призводить до одного з вказаних вище наслідків.
143.    Поняття істотного порушення норм процесуального права для кваліфікації дисциплінарного правопорушення є оціночним та не має формально визначених у законі ознак для його відмежування від інших (неістотних) порушень. Таке порушення повинне стосуватися очевидних та зрозумілих за змістом вимог процесуального закону, які у правозастосуванні не викликають складності під час їх тлумачення.
144.   До того ж зазначеною правовою нормою встановлено, що істотне порушення норм процесуального права під час здійснення правосуддя має бути умисним або вчиненим унаслідок недбалості.
145.   Як убачається з матеріалів дисциплінарного провадження, ВРП встановила, що суддя ОСОБА_1. ухвалами повернула прокурору обвинувальні акти у таких кримінальних провадженнях:
№ 486/1107/16-к (ухвала від 27 грудня 2016 року),
№ 486/684/16-к (ухвала від 27 грудня 2016 року),
№ 486/227/17 (ухвала від 10 березня 2017 року),
№ 486/526/17 (ухвала від 07 червня 2017 року),
№ 486/533/17 (ухвала від 30 червня 2017 року),
№ 486/245/17 (ухвала від 06 липня 2017 року),
№ 486/532/17 (ухвала від 12 липня 2017 року),
№ 486/364/17 (ухвала від 25 жовтня 2017 року),
№ 486/1370/17 (ухвала від 05 липня 2018 року),
№ 486/1387/17 (ухвала від 11 липня 2018 року).
146.   Узагальнено, що підставами, на які посилалася суддя ОСОБА_1. при поверненні обвинувальних актів у зазначених кримінальних провадженнях, були: відсутність печатки прокуратури; невідповідність реєстру матеріалів досудового розслідування вимогам закону; відсутність документів, що посвідчують особу обвинуваченого; неявка обвинувачених або потерпілих до суду; зазначення недостовірних даних у матеріалах кримінального провадження.
147.   За положеннями КПК, обвинувальний акт є процесуальним документом, який складається слідчим або прокурором, затверджується прокурором і повинен відповідати вимогам статті 291 КПК. 
148.   Зокрема, обвинувальний акт має містити такі відомості: 1) найменування кримінального провадження та його реєстраційний номер; 2) анкетні відомості кожного обвинуваченого (прізвище, ім`я, по батькові, дата та місце народження, місце проживання, громадянство); 3) анкетні відомості кожного потерпілого (прізвище, ім`я, по батькові, дата та місце народження, місце проживання, громадянство); 4) прізвище, ім`я, по батькові та займана посада слідчого, прокурора; 5) виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення; 6) обставини, які обтяжують чи пом`якшують покарання; 7) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням; 7^1) підстави застосування заходів кримінально-правового характеру щодо юридичної особи, які прокурор вважає встановленими; 8) розмір витрат на залучення експерта (у разі проведення експертизи під час досудового розслідування); 9) дату та місце його складення та затвердження.
149.   Обвинувальний акт підписується слідчим та прокурором, який його затвердив, або лише прокурором, якщо він склав його самостійно.
150.   До обвинувального акта додається: 1) реєстр матеріалів досудового розслідування; 2) цивільний позов, якщо він був пред`явлений під час досудового розслідування; 3) розписка підозрюваного про отримання копії обвинувального акта, копії цивільного позову, якщо він був пред`явлений під час досудового розслідування, і реєстру матеріалів досудового розслідування (крім випадку, передбаченого частиною другою статті 297^1 цього Кодексу); 4) розписка або інший документ, що підтверджує отримання цивільним відповідачем копії цивільного позову, якщо він був пред`явлений під час досудового розслідування не до підозрюваного; 5) довідка про юридичну особу, щодо якої здійснюється провадження, у якій зазначаються: найменування юридичної особи, її юридична адреса, розрахунковий рахунок, ідентифікаційний код, дата і місце державної реєстрації.
151.   Надання суду інших документів до початку судового розгляду забороняється.
152.   Після надходження обвинувального акта суд має призначити підготовче засідання, в якому бере участь прокурор та інші учасники. Завданням підготовчого провадження є перевірка наявності підстав для призначення судового розгляду, а за певних умов - ухвалення судового рішення по суті провадження. Порядок проведення підготовчого судового засідання та перелік рішень, які суд має право ухвалити в підготовчому судовому засіданні, наведені у статті 314 КПК. 
153.   Одне з процесуальних повноважень суду на цій стадії є повернення обвинувального акта прокурору у разі його невідповідності вимогам КПК.
154.   Як встановлено ВРП та її Третьою Дисциплінарною палатою, у жодній із зазначених справ, у яких суддя ОСОБА_1. ухвалила рішення про повернення обвинувального акта прокурору, не було передбачених законом підстав для такого процесуального рішення.
155.   Це підтверджується тим, що всі відповідні ухвали суду першої інстанції, постановлені ОСОБА_1 , були скасовані апеляційним судом з підстав істотного порушення вимог кримінального процесуального закону. Зокрема, апеляційна інстанція дійшла висновку, що в цих обвинувальних актах не містилося таких недоліків вимог статті 291 КПК, які перешкоджали б призначенню провадження до судового розгляду. Суд апеляційної інстанції зазначив, що висновки суду першої інстанції про доцільність повернення обвинувальних актів прокурору не ґрунтуються на вимогах закону, а ухвали суду про повернення обвинувальних актів не можуть вважатися законними й обґрунтованими, а отже, підлягають скасуванню.
156.   Примітним є також і те, що ухвалу від 27 грудня 2016 року у справі № 486/1107/16-к, якою повернуто обвинувальний акт у зв`язку з незасвідченням його печаткою прокуратури, було скасовано Апеляційним судом Миколаївської області 08 лютого 2017 року та звернуто увагу суду першої інстанції на відсутність у КПК таких підстав для повернення обвинувального акта. Однак, незважаючи на вказані апеляційним судом обставини, суддя ОСОБА_1. у справах № 486/227/17 (ухвала від 10 березня 2017 року), № 486/526/17 (ухвала від 7 червня 2017 року), № 486/245/17 (ухвала від 6 липня 2017 року), № 486/532/17 (ухвала від 12 липня 2017 року) повернула обвинувальні акти прокурору з тих самих підстав. Ці обставини правильно визначені ВРП як такі, що підтверджують, що допущені суддею порушення не мають характеру простої суддівської помилки, а свідчать про неналежне ставлення до службових обов`язків.
157.   Велика Палата зважає на те, що за приписами частини другої статті 106 Закону про судоустрій скасування або зміна судового рішення саме собою не є підставою для дисциплінарної відповідальності судді, якщо воно не зумовлене умисним порушенням закону або неналежним виконанням ним службових обов`язків.
158.   Однак у цій справі ВРП і її дисциплінарний орган встановили системність дій судді, яка повертала обвинувальні акти прокурору за відсутності встановлених законом підстав, та, незважаючи на скасування судом апеляційної інстанції постановлених нею ухвал, продовжила повертати обвинувальні акти з таких самих підстав, а тому дійшли правильного висновку, що вказані дії суддя ОСОБА_1 вчиняла свідомо, з метою ухилення від розгляду зазначених кримінальних проваджень.
159.   Отже, дисциплінарний орган обґрунтовано дійшов висновку, що дії судді ОСОБА_1 під час розгляду справ № 486/364/17, 486/533/17, 486/684/16-к, 486/1107/16-к, 486/532/17, 486/227/17, 486/245/17, 486/526/17, 486/1370/17, 486/1387/17 свідчать про умисне істотне порушення норм процесуального права під час здійснення правосуддя, що унеможливило реалізацію процесуальних прав учасниками проваджень наданих їм процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків, а отже, утворюють склад дисциплінарного проступку, передбаченого підпунктом «а» пункту 1 частини першої статті 106 Закону про судоустрій.
160.   Окрім наведеного, ознаки дисциплінарного проступку, передбаченого підпунктом «а» пункту 1 частини першої статті 106 Закону про судоустрій (внаслідок недбалості істотне порушення норм процесуального права під час здійснення правосуддя, що унеможливило реалізацію учасниками судового процесу наданих їм процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків), на думку ВРП, містилися в  інших діях судді ОСОБА_1 : 
1) розглядаючи скаргу особи, щодо якої здійснювалося досудове розслідування укримінальному провадженні (справа № 486/688/16-к), суддя постановила ухвалу від 22 червня 2016 року, якою вийшла за межі наданих їй законом повноважень, зобов`язавши слідчого припинити досудове розслідування; 
2) у справі № 486/687/16-к ухвалою від 22 червня 2016 року суддя долучила матеріали кримінального провадження до матеріалів скарги, що також виходило за межі її компетенції як слідчого судді. 
161.   Однак, вирішуючи питання щодо можливості притягнення судді ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності за дії, вчинені під час постановлення ухвал від 22 червня 2016 року у справах № 486/688/16-к і № 486/687/16-к, ВРП, зваживши на положення Закону про судоустрій у редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд», що діяв на день постановлення суддею ОСОБА_1 зазначених ухвал, дійшла висновку, що строк притягнення судді до дисциплінарної відповідальності за ці дії закінчився 22 серпня 2020 року.
162.   У скарзі ОСОБА_1 не заперечує висновку ВРП про закінчення строку притягнення її до дисциплінарної відповідальності за дії, вчинені під час постановлення ухвал від 22 червня 2016 року у справах № 486/688/16-к і № 486/687/16-к, тому Велика Палата не вбачає підстав для перевірки цього висновку Ради.  
Щодо складу дисциплінарного проступку, передбаченого підпунктом «д» пункту 1 частини першої статті 106 Закону про судоустрій

163.   Підставою для притягнення судді до дисциплінарної відповідальності за підпунктом «д» пункту 1 частини першої статті 106 Закону про судоустрій є порушення правил щодо відводу (самовідводу).
164.   Кваліфікуючи дії ОСОБА_1 за цим дисциплінарним проступком, ВРП встановила, що суддя під час розгляду справ № 486/38/17, 486/99/18, 486/1554/17, 486/701/18, 486/719/17, 486/295/20, 486/204/20, 486/22/20, 486/546/19, 486/1846/20, 486/538/20, 486/1824/20, 486/392/20, 486/1815/20, 486/29/18, 486/140/18 (провадження № 1-кс/486/26/2018, № 1-кс/486/27/2018), 486/128/18, 486/1526/20 (провадження № 1-кс/486/209/2020), 486/1526/20 (провадження № 1-кс/486/210/2020) самостійно у не передбачений законом спосіб вирішила питання щодо свого самовідводу, а під час розгляду заяв судді ОСОБА_6 про самовідвід у справах № 486/803/19, № 486/1068/20 - не розглянула ці заяви та за відсутності встановлених законом підстав передала справи для здійснення автоматизованого розподілу.
165.   За висновком ВРП, такі дії судді ОСОБА_1 свідчать про порушення вимог статей 80-82 КПК, які регламентують порядок вирішення питання про самовідвід судді, виходять за межі повноважень судді під час розгляду справи та свідчать про порушення правил щодо відводу (самовідводу).
166.   Велика Палата визнає ці висновки ВРП обґрунтованими.  
167.   Здійснюючи правосуддя, суддя повинен бути безстороннім (об`єктивним та неупередженим). Поведінка судді не може породжувати сумнів в учасників судового процесу щодо здатності судді бути безстороннім у їхній справі. Відвід (самовідвід) судді - це правовий інститут, який покликаний забезпечити безсторонність судді через нормативне визначення підстав, за наявності яких суддя не може здійснювати правосуддя у певному судовому процесі.
168.   Відвід (самовідвід) має бути вмотивованим, тобто містити вказівку на відповідні обставини, докази тощо, які підтверджують обґрунтований сумнів у можливій безсторонності судді.
169.   Підстави відводу (самовідводу) судді визначаються процесуальними законами.
170.   У кримінальному провадженні відвід судді є процесуальним інститутом, спрямованим на усунення слідчого судді, судді або присяжного від участі у кримінальному провадженні за умови існування обставин, що виключають їх участь. Такі обставини визначені у статті 75 КПК і за їх наявності суддя зобов`язаний заявити самовідвід (частина перша статті 80 КПК), а якщо такі обставини відомі особам, які беруть участь у кримінальному провадженні, то вони заявляють відвід судді (частина друга статті 80 КПК). 
171.   Законодавець не розмежовує підстави для самовідводу і відводу, вони є однаковими за змістом і правовим значенням. Відмінність полягає виключно у суб`єкті подання відповідної заяви: самовідвід ініціює суддя, а відвід - особа, яка бере участь у кримінальному провадженні.
172.   Зміст параграфа 6 «Відводи» глави 3 «Суд, сторони та інші учасники кримінального провадження» КПК послідовно викладений, у ньому визначено підстави відводу (самовідводу), суб`єктів подання відводу (самовідводу). 
173.   Стаття 81 КПК встановлює порядок вирішення питання про відвід судді, який залежить від складу суду. У разі заявлення відводу слідчому судді або судді, який здійснює судове провадження одноособово, такий відвід розглядається іншим суддею цього ж суду, визначеним у порядку, передбаченому частиною третьою статті 35 КПК (частина перша статті 81 КПК). Якщо ж відвід заявляється одному, кільком або всім суддям, які здійснюють судове провадження колегіально, його розглядає цей самий склад суду (частина друга статті 81 КПК). 
174.   Хоча положення статті 81 КПК, дійсно, не містить окремої згадки про самовідвід, однак це не може тлумачитися як підстава для встановлення іншого, відмінного порядку його вирішення. Це зумовлено тим, що самовідвід - це форма реалізації того ж самого інституту, що і відвід, а тому в логіці правового регулювання не потребує окремого процедурного механізму його вирішення. Навпаки, розгляд заяви про самовідвід має відбуватися за тим самим процесуальним порядком, що й заяви про відвід, оскільки по суті вирішується те саме питання: чи підлягає суддя усуненню від розгляду справи у зв`язку з обставинами, визначеними законом.
175.   Це підтверджується і змістом статті 82 КПК, у якій законодавець використовує поняття «відвід» і «самовідвід» як складові єдиного правового інституту.
176.   Отже, у кримінальному провадженні, яке розглядається слідчим суддею чи суддею, який здійснює судове провадження одноособово, заява про відвід (самовідвід) слідчого судді чи судді розглядається іншим суддею цього самого суду, визначеним у порядку, встановленому частиною третьою статті 35 КПК. 
177.   Однак всупереч наведеним положенням процесуального закону суддя ОСОБА_1. у справах № 486/38/17, № 486/99/18, № 486/1554/17, № 486/29/18, № 486/140/18 (провадження № 1-кс/486/26/2018), № 486/140/18 (провадження № 1-кс/486/26/2018), № 486/128/18, № 486/701/18, № 486/719/17, № 486/295/20, № 486/204/20, № 486/22/20, № 486/546/19, № 486/1526/20 (провадження № 1-кс/486/209/2020), № 486/1526/20 (провадження № 1-кс/486/210/2020), № 486/392/20, № 486/538/20, № 486/1824/20, № 486/1846/20, № 486/1815/20 самостійно здійснила розгляд заявлених нею самовідводів. 
178.   Крім того, суддя ОСОБА_1., якій автоматизованою системою документообігу суду було розподілено заяви судді ОСОБА_6 про самовідвід у справах № 486/803/19 (справа щодо розгляду подання ДУ «Центр пробації» про скасування особі іспитового строку), № 486/1068/20 (справа про адміністративне правопорушення, в якій, приймаючи постанову про передачу справи для автоматизованого розподілу, суддя ОСОБА_1. керувалася «аналогією права, що визначено КПК»), не розглянула їх по суті, а передала справи для здійснення автоматизованого розподілу.
179.   Відповідно до частин другої, четвертої статті 82 КПК у разі задоволення заяви про відвід (самовідвід) судді, який здійснює судове провадження одноособово, справа розглядається в тому самому суді іншим суддею. Слідчий суддя, суддя (судді), на розгляд яких передається кримінальне провадження або справа, визначається у порядку, встановленому частиною третьою статті 35 цього Кодексу (частина четверта статті 82 КПК).
180.   Отже, повторний розподіл можливий лише після розгляду заяви про відвід (самовідвід) за правилами статті 81 КПК.
181.   Щодо справи № 486/803/19, у якій вирішувалось питання про скасування особі іспитового строку, слід зазначити, що воно розглядається у порядку статей 537, 539 КПК як питання, пов`язане з виконанням вироку. 
182.   Відповідно й питання про самовідвід у такій справі підлягає вирішенню за правилами параграфа 6 глави 3 КПК.
183.   Як уже зазначено вище, порядок розгляду самовідводу є ідентичним до розгляду відводу, тому суддя ОСОБА_1. була зобов`язана розглянути самовідвід судді ОСОБА_6 і лише після цього вирішувати питання про повторний розподіл справи. Вона цього не зробила, що свідчить про порушення процесуального порядку вирішення вказаного питання.
184.   Щодо справи № 486/1068/20 про адміністративне правопорушення, то Велика Палата не залишає поза увагою, що КУпАП не визначає порядку (правил) вирішення відводу (самовідводу).
185.    Водночас суддя ОСОБА_1., приймаючи постанову від 07 жовтня 2020 року в цій справі щодо розгляду заяви ОСОБА_6 про самовідвід, керувалася положеннями КПК. Тож навіть з огляду на обрану аналогію з КПК вона не розглянула заяву про самовідвід по суті, чим порушила вимоги застосованого нею ж процесуального регулювання. 
186.   Таким чином, у справах № 486/803/19 і № 486/1068/20 суддя ОСОБА_1. без належних підстав передала справи на повторний розподіл, не вирішивши заяви про самовідвід.
187.   Установивши ці обставини, ВРП та її Третя Дисциплінарна палата обґрунтовано дійшли висновку про те, що суддя ОСОБА_1. порушила вимоги статей 80-82 КПК: по-перше, самостійно розглянувши власні самовідводи; по-друге, не розглянувши заяви судді ОСОБА_6 про самовідвід та передавши справи для повторного автоматизованого розподілу за відсутності передбачених законом підстав.
188.   Дисциплінарний орган обґрунтовано врахував, що суддя ОСОБА_1., яка має достатній досвід роботи на посаді судді, під час вирішення питання про самовідвід повинна була керуватися процесуальним законом, який достатньо зрозуміло з урахуванням аналізу норм КПК визначає порядок вирішення цього питання. 
189.   З огляду на встановлені обставини ВРП та її Третя Дисциплінарна палата правильно вважали, що дії судді ОСОБА_1 не можуть свідчити про помилкове тлумачення нею норм процесуального законодавства щодо порядку заявлення самовідводів, а вказують на умисне порушення суддею правил щодо відводу (самовідводу).
190.   Ураховуючи наведене, дисциплінарний орган дійшов обґрунтованого висновку, що суддя ОСОБА_1 вчинила дисциплінарний проступок, передбачений підпунктом «д» пункту 1 частини першої статті 106 Закону про судоустрій, а саме умисне порушення суддею правил щодо відводу (самовідводу).
Щодо складу дисциплінарного проступку, передбаченого пунктом 2 частини першої статті 106 Закону про судоустрій

191.   Пунктом 2 частини першої статті 106 Закону про судоустрій передбачено, що суддю може бути притягнуто до дисциплінарної відповідальності в порядку дисциплінарного провадження у разі безпідставного затягування або невжиття суддею заходів щодо розгляду заяви, скарги чи справи протягом строку, встановленого законом, зволікання з виготовленням вмотивованого судового рішення, несвоєчасного надання суддею копії судового рішення для її внесення до Єдиного державного реєстру судових рішень.
192.   Зазначена норма охоплює чотири окремі склади дисциплінарних проступків:
- безпідставне затягування розгляду заяви, скарги чи справи; 
- невжиття суддею заходів щодо розгляду заяви, скарги чи справи протягом строку, встановленого законом; 
- зволікання з виготовленням вмотивованого судового рішення; 
- несвоєчасне надання суддею копії судового рішення для її внесення до Єдиного державного реєстру судових рішень. 
193.   У дисциплінарній практиці усталеною є позиція, що безпідставним затягуванням розгляду справи є свідоме порушення процесуальних строків, вчинення або невчинення дій, які вплинули на можливість розгляду заяви, скарги чи справи у встановлений законом строк (що свідчить про наявність умислу).
194.   З об`єктивної сторони безпідставне затягування має місце тоді, коли у судді не було об`єктивних перешкод для розгляду справи у строки, передбачені процесуальним законом. Таке затягування може проявлятися як у формі дії, так і у формі бездіяльності. У першому випадку суддя вчиняє процесуальні дії, що фактично не спрямовані на розгляд справи, а на її затягування. У другому - не вчиняє процесуальні дії, які був зобов`язаний і мав змогу вчинити для її розгляду у визначені строки.
195.   Із суб`єктивної сторони дисциплінарний проступок у виді безпідставного затягування розгляду заяви, скарги чи справи в строки, передбачені процесуальним законом, може бути вчинений тільки умисно. Поняття «затягування» використане законодавцем для визначення характеру спрямованості дії чи бездіяльності судді, а не для визначення характеру наслідків діяння. Суддя усвідомлює, що не має об`єктивних перешкод для розгляду заяви, скарги чи справи в строки, передбачені процесуальним законом, але не виконує свій процесуальний обов`язок, а спрямовує свої дії чи бездіяльність на затягування їх розгляду.
196.   Пунктом 1 частини сьомої статті 56 Закону про судоустрій визначено, що суддя зобов`язаний своєчасно, справедливо та безсторонньо розглядати і вирішувати судові справи відповідно до закону з дотриманням засад і правил судочинства.
197.   Згідно з положеннями частини другої статті 129 Конституції України основними засадами судочинства є, зокрема, розумні строки розгляду справи судом.
198.   Крім того, згідно зі статтею 28 КПК під час кримінального провадження кожна процесуальна дія або процесуальне рішення повинні бути виконані або прийняті в розумні строки. Розумними вважаються строки, що є об`єктивно необхідними для виконання процесуальних дій та прийняття процесуальних рішень. Розумні строки не можуть перевищувати передбачені цим Кодексом строки виконання окремих процесуальних дій або прийняття окремих процесуальних рішень.
199.   Матеріалами дисциплінарного провадження встановлено, що у справі № 486/1370/17 судді ОСОБА_1. з 01 грудня 2017 року було відомо про перебування обвинуваченого в Державній установі «Миколаївський слідчий ізолятор» на підставі ухвали Арбузинського районного суду Миколаївської області. Ухвалою Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 17 січня 2018 року обвинуваченого постановлено етапувати до Южноукраїнського міського суду Миколаївської області для участі в підготовчому судовому засіданні. 
200.   Однак з огляду на відсутність письмового дозволу Арбузинського районного суду Миколаївської області (за яким числився обвинувачений) останній не був етапований у підготовче судове засідання 05, 15 лютого, 02, 29 березня, 23 квітня та 05 липня 2018 року.
201.   Кримінальне провадження стосовно цієї особи суд не розглядав близько семи місяців у зв`язку з неможливістю доставлення обвинуваченого через відсутність дозволу Арбузинського районного суду Миколаївської області на етапування останнього до Южноукраїнського міського суду Миколаївської області.
202.   Водночас Южноукраїнське відділення поліції Первомайського ВП ГУ НП у Миколаївській області та Державна установа «Миколаївський слідчий ізолятор» неодноразово повідомляли суддю ОСОБА_1 про неможливість етапування у зв`язку з відсутністю дозволу Арбузинського районного суду Миколаївської області.
203.   У листі Державної установи «Миколаївський слідчий ізолятор» від 15 березня 2018 року № 20/1.5-599/453, який надійшов до суду 20 березня 2018 року, зазначено, що оскільки обвинувачений перебуває під вартою на підставі ухвали Арбузинського районного суду Миколаївської області, відповідно до пункту 9.2 розділу IX Інструкції про роботу відділів (груп, секторів, старших інспекторів) контролю за виконанням судових рішень установ виконання покарань та слідчих ізоляторів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 8 червня 2012 року № 847/5, для видачі до Южноукраїнського міського суду Миколаївської області обвинуваченого, крім вимоги та ухвали суду від 17 січня 2018 року, необхідно надати дозвіл Арбузинського районного суду Миколаївської області, у провадженні якого перебуває кримінальне провадження стосовно цієї особи.
204.   Водночас суддя ОСОБА_1. всупереч вимогам статей 21, 28, 323 КПК , згідно з якими саме на суд покладено обов`язок забезпечення розумного строку розгляду кримінального провадження, не вжила заходів щодо забезпечення прибуття до суду обвинуваченого.
205.   Велика Палата зважає на те, що умова доставлення обвинуваченого у судове засідання (отримання дозволу Арбузинського районного суду Миколаївської області) не становила надмірного адміністративного чи організаційного тягаря для судді. Така дія не потребувала значних зусиль чи ресурсів і могла бути реалізована шляхом направлення звичайного запиту до Арбузинського районного суду Миколаївської області. Натомість бездіяльність судді протягом семи місяців, попри наявність достовірної інформації про причини неможливості доставлення обвинуваченого, свідчить про нехтування її обов`язком забезпечити розгляд справи у розумний строк.
206.   Також ВРП встановила, що справа № 486/2/18 перебувала у провадженні судді ОСОБА_1 з 02 січня до 01 жовтня 2018 року. Судові засідання, призначені на 22 березня та 16 квітня 2018 року, відкладено у зв`язку з неявкою обвинуваченого, у той же час суд відмовив у задоволенні клопотання прокурора про застосування приводу до іншого обвинуваченого, незважаючи на повідомлення його про судові засідання (матеріали справи містять розписку цього обвинуваченого про повідомлення його про судове засідання, призначене на 22 березня 2018 року, та рекомендоване повідомлення про вручення судової повістки в судове засідання на 16 квітня 2018 року, яку 27 березня 2018 року отримала матір обвинуваченого).
207.   Судді ОСОБА_1 з 20 квітня 2018 року було відомо фактичне місце перебування обвинуваченого, якому слідчий суддя Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області 28 березня 2018 року обрав запобіжний захід у вигляді тримання під вартою та який утримувався в Державній установі «Миколаївський слідчий ізолятор».
208.   Відповідно до встановлених обставин суддя ОСОБА_1 , на яку статтями 21, 28, 323 КПК покладено обов`язок забезпечення розумного строку розгляду кримінального провадження, не вжила заходів для забезпечення прибуття до суду обвинуваченого в судові засідання, призначені на 22 березня, 16 та 26 квітня 2018 року, а також 20 липня 2018 року, внаслідок чого вказані судові засідання було відкладено, що призвело до безпідставного затягування розгляду справи № 486/2/18.
209.   Враховуючи наведене, ВРП дійшла обґрунтованого висновку, що встановлені обставини свідчать про наявність у діях судді ОСОБА_1 під час розгляду справ № 486/1370/17, № 486/2/18 складу дисциплінарного проступку, передбаченого пунктом 2 частини першої статті 106 Закону про судоустрій, а саме безпідставне затягування розгляду справ.
Щодо складу дисциплінарного проступку, передбаченого пунктом 3 частини першої статті 106 Закону про судоустрій

210.   Підставою для дисциплінарної відповідальності за цим пунктом є допущення поведінки, що порочить звання судді або підриває авторитет правосуддя, зокрема в питаннях моралі, чесності, непідкупності, відповідності способу життя судді його статусу, дотримання інших норм суддівської етики та стандартів поведінки, які забезпечують суспільну довіру до суду, прояв неповаги до інших суддів, адвокатів, експертів, свідків чи інших учасників судового процесу.
211.   З об`єктивної сторони такий дисциплінарний проступок полягає у вчиненні дій (або бездіяльності), що порушують правила суддівської етики й стандарти поведінки, які забезпечують суспільну довіру до судової влади, та негативно впливають на авторитет правосуддя.
212.   На час вчинення суддею ОСОБА_1 діянь, за які її було притягнуто до дисциплінарної відповідальності за пунктом 3 частини першої статті 106 Закону про судоустрій, стандарти етики суддів були викладені в Кодексі суддівської етики, затвердженому ХІ черговим з`їздом суддів України 22 лютого 2013 року. Цей Кодекс встановлював загальні стандарти поведінки судді, зокрема обов`язок дотримання законності, поваги до учасників судового процесу, незалежності, доброчесності та забезпечення довіри суспільства до правосуддя, а також передбачав, що суддя повинен проявляти витриманість, стриманість, об`єктивність та повагу у всіх взаємодіях як у судовій діяльності, так і в повсякденному житті.
213.    Порушення правил суддівської етики, пов`язане зі здійсненням суддею правосуддя, вчиняється суддею у процесі розгляду певної справи та може проявлятися в одній із таких форм: вияв неповаги чи образа когось з учасників судового провадження, розголошення конфіденційної інформації, що стала відома судді у зв`язку з розглядом судової справи, позапроцесуальне спілкування з учасниками процесу, яке виходить за розумно допустимі межі, ухилення від здійснення правосуддя тощо.
214.   Таким чином, пункт 3 частини першої статті 106 Закону про судоустрій стосується поведінки судді, яка порочить звання судді або підриває авторитет правосуддя і складається з таких аспектів: питання моралі, чесності, непідкупності; відповідність способу життя судді його статусу; дотримання норм суддівської етики та стандартів поведінки, які забезпечують суспільну довіру до суду; прояв неповаги до інших суддів, адвокатів, експертів, свідків чи інших учасників судового процесу.
215.   Поведінка судді під час розгляду справи має бути виваженою, коректною, позбавленою неетичних емоційних оцінок чи зневажливих висловлювань. Суддя не повинен демонструвати зверхнє ставлення до учасників процесу, допускати приниження їхньої гідності або створювати уявлення про їхню непрофесійність.
216.   ВРП із звукозаписів судових засідань у справах № 486/29/18, 486/51/18, 486/138/18, 486/1444/17 встановила, що суддя ОСОБА_1. під час здійснення правосуддя в цих справах допустила некоректну й нетактовну поведінку та проявила неповагу до учасників кримінального провадження, а саме допускала висловлювання, що носили зверхній, зневажливий характер щодо прокурорів, слідчих, захисників, потерпілого, а також працівників поліції.
217.   Крім того, у справі № 486/51/18 суддя ОСОБА_1. у грубій та принизливій формі висловила припущення, що посадові особи органів поліції є членами злочинного угрупування.
218.   Також суддя у справах № 486/29/18, 486/51/18, 486/138/18, 486/1444/17 підкреслювала нібито непрофесійність як сторони обвинувачення, так і сторони захисту, використовуючи висловлювання, що могли створити уявлення про їх некомпетентність або протиправні дії.
219.   Дисциплінарний орган виснував, що така поведінка судді ОСОБА_1 є несумісною із правилами суддівської етики, суперечить вимогам до поведінки судді, встановленим статями 1, 3, 8, 9 Кодексу суддівської етики, та не узгоджується з вимогами процесуального законодавства щодо ведення судових засідань, які не надають слідчому судді повноважень критикувати, допускати зневажливі висловлювання, нетактовно ставитися до учасників кримінального провадження.
220.   Окрім того, ВРП встановила, що під час розгляду справи № 486/2193/14-к суддя ОСОБА_1 вийшла за межі предмета судового розгляду і допустила оцінювальні висловлювання стосовно суддів ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , секретаря судового засідання та захисника, які мали зневажливий й нетактовний характер.
221.   За висновком ВРП, такі дії суддя ОСОБА_1 вчинила умисно з метою демонстрації в судових засіданнях свого особистого ставлення до інших суддів - членів колегії та секретаря судового засідання, а також з метою створення у стороннього спостерігача уявлення щодо некомпетентності учасників судових розглядів.
222.   Крім поведінки у судових засіданнях, дисциплінарний орган встановив, що на зборах суддів Южноукраїнського міського суду 11 лютого, 05 березня, 24 червня та 22 жовтня 2020 року ОСОБА_1 допустила зневажливі та образливі висловлювання стосовно суддів ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , вказувала на вчинення ними протиправних та корисливих дій, демонструвала своє негативне ставлення до цих суддів, вживала образливі вислови щодо стану здоров`я судді ОСОБА_6, висловлювала думку щодо непрофесійності та некомпетентності зазначених суддів, що суперечить вимогам статей 1, 3, 10 Кодексу суддівської етики, статті 56 Закону про судоустрій, а також вказує на прояв з боку судді ОСОБА_1 неповаги до інших суддів.
223.   Характер дій та зміст висловлювань судді свідчить про те, що така поведінка судді ОСОБА_1 є умисною з метою публічної демонстрації свого негативного  ставлення до інших суддів.
224.   Велика Палата вважає, що при встановленні наведених вище фактичних обставин ВРП ретельно дослідила наявні в дисциплінарному провадженні документи, позицію ОСОБА_1 та її представника і навела переконливі мотиви на обґрунтування свого висновку, що вказані дії судді ОСОБА_1 становлять склад дисциплінарного проступку, передбаченого пунктом 3 частини першої статті 106 Закону про судоустрій.
225.   Водночас Велика Палата не погоджується з висновками ВРП щодо кваліфікації дій судді ОСОБА_1 за цим складом дисциплінарного проступку, що виразились у тому, що суддя, здійснюючи підготовче провадження у справах № 486/849/18, 486/868/18, діючи всупереч загальним засадам кримінального провадження, поклала на прокурорів обов`язки, які не передбачені кримінальним процесуальним законодавством, а саме обов`язок забезпечити явку до суду обвинуваченої з документом, що посвідчує її особу. 
226.    Вказані дії судді, за висновком ВРП, порушують стандарти поведінки, які забезпечують суспільну довіру до суду, та становлять склад дисциплінарного проступку, передбаченого пунктом 3 частини першої статті 106 Закону про судоустрій. 
227.    Водночас Велика Палата у постанові від 13 червня 2024 року у справі № 990SCGC/2/24 вже сформулювала висновок про те, що положення пункту 3 частини першої статті 106 Закону про судоустрій кореспондують не зобов`язанням судді «розглядати і вирішувати судові справи», а його обов`язкам дотримуватися високих стандартів етичної поведінки (пункти 2, 4 частини сьомої статті 56 Закону про судоустрій).
228.   З огляду на етичні аспекти поведінки судді цей дисциплінарний проступок не може тлумачитись як такий, що стосується питання оцінки правильності або неправильності застосування суддею норм матеріального і процесуального права під час здійснення правосуддя та ухвалення судових рішень (у тому числі через невиправдане розширення змісту «стандартів поведінки, які забезпечують суспільну довіру до суду»).
229.   Тобто суддя може бути притягнутий до дисциплінарної відповідальності за пунктом 3 частини першої статті 106 Закону про судоустрій лише за вчинення «етичного проступку», зокрема, під час виконання функцій судді зі здійснення правосуддя. У такому разі діяння судді повинні оцінюватися виключно крізь призму моральних, етичних принципів та вимог до діяльності судді, який від імені України уповноважений владою здійснювати правосуддя, та не повинні пов`язуватися із застосуванням суддею норм матеріального та процесуального права під час ухвалення судових рішень.
230.   За відсутності обставин, які свідчать, що дії судді під час виконання функцій правосуддя порочать звання судді й підривають авторитет правосуддя з морально-етичної точки зору, а становлять лише порушення (істотне порушення) норм процесуального права, такі дії судді не можуть кваліфікуватись за пунктом 3 частини першої статті 106 Закону про судоустрій.  
231.   Однак Дисциплінарна палата і ВРП, оцінивши зазначені вище дії судді ОСОБА_1 як дисциплінарний проступок, передбачений пунктом 3 частини першої статті 106 Закону про судоустрій, не конкретизували, яким чином порушення чи неправильне застосування норм процесуального права, допущені суддею ОСОБА_1 під час здійснення правосуддя у справах № 486/849/18, 486/868/18, порушує етичні стандарти поведінки судді. Адже є очевидним, що діяння, поставлені їй у провину, не стосуються питань моралі, чесності, непідкупності, відповідності способу життя судді його статусу, проявів неповаги до колег та учасників судового процесу.
232.   Отже, в цій частині Велика Палата констатує, що оскаржуване рішення є необґрунтованим. 
Щодо строків притягнення судді до дисциплінарної відповідальності 

233.   У скарзі ОСОБА_1 наголошує, що дисциплінарне провадження щодо неї тривало протягом шести років - з 2018 до 2024 року, тобто з порушенням строків, визначених Законом про ВРП. 
234.   Оцінюючи наведені доводи, Велика Палата виходить із такого.
235.   Строк, протягом якого суддя може бути притягнутим до дисциплінарної відповідальності в порядку дисциплінарного провадження, визначено частиною одинадцятою статті 109 Закону про судоустрій, згідно з якою дисциплінарне стягнення до судді застосовується не пізніше трьох років із дня вчинення проступку без урахування часу тимчасової непрацездатності або перебування судді у відпустці чи здійснення відповідного дисциплінарного провадження.
236.   Отже, за змістом наведеної норми закону трирічний строк притягнення до дисциплінарної відповідальності судді обчислюється з дати вчинення дисциплінарного проступку, але без урахування періодів: 
- тимчасової непрацездатності; 
- перебування судді у відпустці; 
- здійснення відповідного дисциплінарного провадження. 
237.   У разі виникнення будь-якої із наведених обставин до того, як сплине три роки з дня вчинення суддею проступку, перебіг зазначеного трирічного строку зупиняється. 
238.   Порядок здійснення дисциплінарного провадження щодо суддів передбачено главою 4 розділу II Закону про ВРП (статті 42-50).
239.   Стаття 42 цього Закону, яка визначає, зокрема, момент початку здійснення дисциплінарного провадження щодо судді, з 2017 року зазнавала певних змін.  
240.   Зокрема, у період з 05 січня 2017 року (дати набрання чинності Законом про ВРП) до 07 листопада 2019 року (дати набрання чинності Законом України від 16 жовтня 2019 року № 193-IX «Про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та деяких законів України щодо діяльності органів суддівського врядування» (далі - Закон № 193-IX)) стаття 42 Закону про ВРП визначала, що дисциплінарне провадження розпочинається за скаргою щодо дисциплінарного проступку судді (дисциплінарна скарга), поданою відповідно до Закону про судоустрій, або за ініціативою Дисциплінарної палати чи Вищої кваліфікаційної комісії суддів України (далі - також ВККС) у випадках, визначених законом.
241.   Із 07 листопада 2019 року статтю 42 Закону про ВРП було викладено в новій редакції відповідно до Закону № 193-IX. Вона розширювала перелік підстав для початку провадження, зокрема визначала, що дисциплінарне провадження розпочинається після отримання відповідно до Закону про судоустрій скарги щодо дисциплінарного проступку судді, повідомлення про вчинення дисциплінарного проступку суддею або після самостійного виявлення членами ВРП з будь-якого джерела обставин, що можуть свідчити про вчинення суддею дисциплінарного проступку, або за ініціативою Дисциплінарної палати, Комісії з питань доброчесності та етики чи Вищої кваліфікаційної комісії суддів України у випадках, визначених законом (дисциплінарна скарга).
242.   Проте Рішенням Конституційного Суду України від 11 березня 2020 року № 4- р/2020 частину першу статті 42 в новій редакції визнано неконституційною, тому із цього моменту застосуванню підлягала первинна редакція цієї частини статті.
243.   У період з 05 серпня 2021 року (дати набрання чинності Законом № 1635-IX) до 19 жовтня 2023 року (дати введення в дію цього Закону) стаття 42 Закону про ВРП встановлювала, що дисциплінарне провадження розпочинається після отримання скарги щодо дисциплінарного проступку судді (дисциплінарної скарги), поданої відповідно до Закону про судоустрій, або за ініціативою Дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя чи Вищої кваліфікаційної комісії суддів України у випадках, визначених законом (частина друга).
244.   Чинна редакція частини другої статті 42 Закону про ВРП (у редакції Закону України від 09 серпня 2023 року № 3304-IX «Про внесення змін до деяких законів України щодо негайного відновлення розгляду справ стосовно дисциплінарної відповідальності суддів») визначає, що дисциплінарне провадження розпочинається після отримання ВРП скарги щодо дисциплінарного проступку судді, з повідомленням про вчинення дисциплінарного проступку суддею (дисциплінарної скарги), поданої відповідно до Закону про судоустрій, або за ініціативою Дисциплінарної палати ВРП чи за зверненням Вищої кваліфікаційної комісії суддів України у випадках, визначених законом. Днем початку здійснення дисциплінарного провадження є день отримання ВРП відповідної дисциплінарної скарги або день ухвалення Дисциплінарною палатою ВРП рішення про відкриття відповідної дисциплінарної справи за власною ініціативою чи день отримання ВРП відповідного звернення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України.
245.   Таким чином, попри зміну редакцій статті 42 Закону про ВРП, Велика Палата зазначає, що у ній залишалося незмінним визначення моменту початку дисциплінарного провадження, який залежав від того, з якої підстави воно відкривалося:
- у разі надходження дисциплінарної скарги - день її отримання ВРП;
- у разі ініціативи Дисциплінарної палати - день ухвалення відповідного рішення;
- у разі звернення ВККС - день отримання звернення ВРП.
246.   Як зазначалося вище (у розділі цієї постанови «Короткий зміст скарг, що надійшли до ВРП на дії судді ОСОБА_1»), дисциплінарну справу стосовно судді ОСОБА_1 було відкрито за декількома скаргами, які надійшли до ВРП протягом 2018-2020 років.
247.   Так, за скаргою Первомайської місцевої прокуратури Миколаївської області, що надійшла до ВРП 13 червня 2018 року, дисциплінарну справу відкрито 17 червня 2020 року. За іншою скаргою тієї ж прокуратури, яка надійшла 21 вересня 2018 року, справу відкрито 13 липня 2020 року. Ухвалою ВРП від 16 липня 2020 року ці дві справи було об`єднано та передано до Третьої Дисциплінарної палати.
248.   Дисциплінарна скарга від в. о. голови Южноукраїнського міського суду Миколаївської області ОСОБА_6 надійшла 04 серпня 2020 року, а доповнення до неї - 02 вересня 2020 року. За цими матеріалами дисциплінарне провадження було відкрито 09 вересня 2020 року. Подальші доповнення ОСОБА_6 , що надійшли 27 жовтня і 21 грудня 2020 року, стали підставою для відкриття нових дисциплінарних справ - 09 грудня 2020 року і 27 січня 2021 року відповідно. Ці справи було приєднано до вже об`єднаної дисциплінарної справи щодо дій судді ОСОБА_1 , зокрема, на підставі рішень від 09 вересня 2020 року та 27 січня 2021 року відповідно.
249.   Під час розгляду дисциплінарних скарг Третя Дисциплінарна палата, з висновками якої погодилася ВРП, встановила, що відомості, викладені у скаргах, знайшли підтвердження. Дисциплінарним органом було встановлено, що:
- дії, які утворюють склад дисциплінарного проступку за підпунктом «а» пункту 1 частини першої статті 106 Закону про судоустрій, вчинені суддею у період з 27 грудня 2016 року по 11 липня 2018 року;
- дії, що відповідають пункту 2 частини першої статті 106 цього Закону, - з 01 грудня 2017 року по 01 жовтня 2018 року;
- дії за підпунктом «д» пункту 1 частини першої статті 106 - з 05 лютого 2018 року по 11 грудня 2020 року;
- дії за пунктом 3 частини першої статті 106 - з 16 січня 2018 року по 22 жовтня 2020 року.
250.   Отже, дії судді ОСОБА_1 , які ВРП визнала такими, що утворюють склад дисциплінарних проступків, вчинені в період з 27 грудня 2016 року по 11 грудня 2020 року. Скарги на ці дії надійшли до ВРП у період з 13 червня 2018 року по 21 грудня 2020 року. 
251.   Дисциплінарний орган установив, що згідно з інформацією, наданою Южноукраїнським міським судом Миколаївської області, у період з 27 грудня 2016 року до 27 грудня 2019 року суддя ОСОБА_1. перебувала на лікарняному та у відпустках загалом 403 календарних дні. 
252.   Зазначений період тимчасової непрацездатності та відпусток, як і час здійснення дисциплінарного провадження, не включається до трирічного строку притягнення судді ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності.
253.   З урахуванням наведеного та зважаючи на те, що дисциплінарне провадження в розумінні закону розпочиналося після отримання скарг, Велика Палата констатує, що провадження щодо судді ОСОБА_1 було розпочате в межах установленого законом строку. 
254.   Однак Велика Палата не залишає поза увагою тривалість самого дисциплінарного провадження, що очевидно вплинуло на фактичний строк накладення дисциплінарного стягнення. 
255.   Так, рішення про притягнення судді ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності за результатами розгляду об`єднаної дисциплінарної справи було ухвалено лише 10 квітня 2024 року. Таким чином, від дати вчинення перших дій, які стали підставою для притягнення її до відповідальності (27 грудня 2016 року), до дати ухвалення рішення про накладення дисциплінарного стягнення (10 квітня 2024 року) минуло 7 років 3 місяці та 15 днів.
256.   При цьому з дати надходження до ВРП дисциплінарної скарги Первомайської місцевої прокуратури Миколаївської області до дати, коли Дисциплінарна палата прийняла рішення про притягнення скаржниці до дисциплінарної відповідальності, минуло 5 років 9 місяців та 29 днів. 
257.   Із дати надходження до ВРП дисциплінарних скарг прокуратури (13 червня і 21 вересня 2018 року) до дати відкриття по ним дисциплінарних справ стосовно судді ОСОБА_1 (17 червня і 13 липня 2020 року відповідно) минуло 2 роки 5 днів та 1 рік 9 місяців 23 дні відповідно. З дати ж відкриття цих дисциплінарних справ до дати прийняття у цій дисциплінарній справі рішення про притягнення скаржниці до дисциплінарної відповідальності минуло 3 роки 9 місяців 25 днів і 3 роки 8 місяців 29 днів відповідно. 
258.   Отже, з огляду на обставини цієї справи для визначення правових підстав здійснення дисциплінарного провадження стосовно судді ОСОБА_1 та застосування частини одинадцятої статті 109 Закону про судоустрій Велика Палата має оцінити, чи було здійснено дисциплінарне провадження щодо судді в межах визначеного законом строку, а якщо ні, з`ясувати, як це впливає на обчислення строку накладення дисциплінарного стягнення, передбаченого частиною одинадцятою статті 109 Закону про судоустрій.
259.   З цього приводу Велика Палата зауважує таке.
260.   У період з 5 січня 2017 року (дати набрання чинності Законом про ВРП) до 07 листопада 2019 року (дати набрання чинності Законом № 193-IX) стаття 42 Закону про ВРП визначала, що дисциплінарне провадження здійснюється у розумний строк. Строки здійснення дисциплінарного провадження визначаються цим Законом та регламентом ВРП.
261.   Самим же регламентом ВРП (у редакції, чинній станом на 17 червня 2020 року) було визначено, що Рада та дисциплінарніпалати розглядають питання, віднесені Законом про ВРП до їх компетенції, у розумні строки. Якщо Закон про ВРП і цей регламент визначають строки розгляду певних категорій справ, Рада та дисциплінарні палати розглядають питання у ці строки (пункт 5.25 глави 5 розділу ІІ регламенту). Попереднє вивчення матеріалів, що мають ознаки вчинення суддею дисциплінарного проступку, здійснюється доповідачем у розумний строк (пункт 12.3 глави 12 розділу II регламенту).
262.   Разом із цим частина тринадцята статті 49 Закону про ВРП визначала, що дисциплінарна палата розглядає дисциплінарну справу протягом дев`яноста днів з дня її відкриття. Цей строк може бути продовжений Дисциплінарною палатою не більше ніж на тридцять днів у виключних випадках, у разі потреби додаткової перевірки обставин та/або матеріалів дисциплінарної справи. 
263.   У період з 07 листопада 2019 року до 05 серпня 2021 року частина четверта статті 42 Закону про ВРП у редакції Закону № 193-IX визначала, що дисциплінарне провадження здійснюється у розумний строк. Строк здійснення дисциплінарного провадження не повинен перевищувати більше ніж шістдесят днів з моменту отримання дисциплінарної скарги. 
264.   У той же час положення частини тринадцятої статті 49 Закону про ВРП про розгляд дисциплінарної справи протягом дев`яноста днів з дня її відкриття з можливістю продовження цього строку не більше ніж на тридцять днів залишились незмінними. 
265.   Надалі, у період з 5 серпня 2021 року (дати набрання чинності Законом № 1635-IX) до 19 жовтня 2023 року (дати введення в дію цього Закону) стаття 42 Закону про ВРП, на відміну від її попередньої редакції, не містила положень щодо строку здійснення дисциплінарного провадження. 
266.   Водночас інші статті цього Закону встановлювали строкові обмеження для окремих дій, пов`язаних із провадженням. Зокрема, було визначено, що за відсутності підстав для залишення без розгляду та повернення дисциплінарної скарги дисциплінарний інспектор [повноваження якого тимчасово здійснювали члени (доповідач) Дисциплінарної палати] протягом тридцяти днів з дня отримання такої скарги готує матеріали з пропозицією про відкриття або про відмову у відкритті дисциплінарної справи. Цей строк може бути продовжений дисциплінарним інспектором, але у разі обґрунтованої потреби додаткової перевірки дисциплінарної скарги - не більш як на п`ятнадцять днів (пункт 4 частини першої статі 43 Закону про ВРП). Дисциплінарна палата протягом тридцяти днів з дня отримання висновку дисциплінарного інспектора ВРП - доповідача розглядає такий висновок та додані до нього матеріали без виклику судді та особи, яка подала дисциплінарну скаргу, і за результатами розгляду ухвалює рішення про відкриття або про відмову у відкритті дисциплінарної справи (частина перша статті 46 Закону про ВРП). 
267.    Положення частини тринадцятої статті 49 Закону про ВРП знову ж таки залишились незмінними. 
268.   Однак важливо зазначити, що попри наявність у законодавстві наведених норм, які стосувалися строків дисциплінарного провадження, до 21 грудня 2024 року законодавство не містилопрямої вказівки на правові наслідки недотримання цих строків, зокрема, не встановлювало, що їх порушення зумовлює, наприклад, закриття дисциплінарного провадження чи поновлення перебігу трирічного строку притягнення судді до дисциплінарної відповідальності.
269.   Крім того, положення частини одинадцятої статті 109 Закону про судоустрій не пов`язували сплив трирічного строку з тривалістю самого дисциплінарного провадження. Навпаки, вони прямо передбачають, що до трирічного строку не включається період здійснення дисциплінарного провадження.
270.   У свою чергу, положення статті 42 Закону про ВРП у різних наведених вище редакціях чітко визначали, що завершальним етапом дисциплінарного провадження є ухвалення рішення про притягнення або відмову в притягненні судді до дисциплінарної відповідальності. А чинна редакція цієї статті (в редакції Закону № 3304-IX) визначає, що до дисциплінарного провадження ще й входить стадія розгляду скарги на рішення про притягнення до дисциплінарної відповідальності судді або про відмову в притягненні судді до дисциплінарної відповідальності. 
271.   Лише 6 вересня 2023 року законодавець ухвалив Закон № 3378-IX, яким доповнив статтю 49 Закону про ВРП частиною п`ятнадцятою, де вперше передбачив як граничну тривалість дисциплінарного провадження, так і чітко визначив правовий наслідок її порушення. Зокрема, встановлено, що загальна тривалість дисциплінарного провадження не може перевищувати 18 місяців, а у разі порушення цього строку провадження підлягає закриттю за рішенням Дисциплінарної палати.
272.   Ця норма була введена в дію тільки з 21 грудня 2024 року - з дня опублікування повідомлення ВРП про початок роботи служби дисциплінарних інспекторів у газеті «Голос України» № 194 (246), як це передбачено пунктом 1 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 3378-IX.
273.   Однак тим же Законом № 3378-IX розділ III "Прикінцеві та перехідні положення" Закону про ВРП були доповнені пунктом 23-13, який чітко визначив: "До дисциплінарних проваджень, розпочатих до дня початку роботи служби дисциплінарних інспекторів Вищої ради правосуддя, не застосовуються положення частини п`ятнадцятої статті 49 цього Закону". 
274.   Відтак ця норма закону прямо і недвозначно вказує на те, що перевищення визначених законом строків дисциплінарного провадження не має наслідком закриття дисциплінарного  провадження, якщо воно було розпочато до 21 грудня 2024 року. Це явно свідчить про те, що законодавець не мав наміру ухвалити закон, який мав би наслідком закриття численних дисциплінарних проваджень, які накопичились у ВРП за попередні роки.
275.   Лише після набрання чинності та введення в дію нової редакції частини п`ятнадцятої статті 49 Закону про ВРП такі строки набули матеріально-правового значення, оскільки їх недотримання було прямо пов`язано із закриттям провадження.
Щодо тривалості дисциплінарного провадження

276.   Водночас Велика Палата зауважує, що стаття 2 КАС України зобов`язує адміністративні суди перевіряти оскаржене рішення суб`єкта владних повноважень не лише на предмет формального дотримання вимог закону (підпункт 1), але й чи було воно прийнято «своєчасно, тобто протягом розумного строку» (підпункт 10), «пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія)» (підпункт 8) та ін.
277.   Розумними вважаються строки, що є об`єктивно необхідними для виконання процедурних дій без невиправданих затримок і зволікань та прийняття відповідних рішень (вчинення дій) у найкоротший строк, достатній для їх прийняття (вчинення).
278.   Організація з безпеки і співробітництва в Європі (далі - ОБСЄ) у вступі до своїх Рекомендації щодо незалежності судочинства та підзвітності суддів (Варшавські рекомендації) 2023 року підкреслила, що Держави-учасниці ОБСЄ визнали незалежність суддів та безстороннє функціонування державної судової служби одним з елементів правосуддя, який є важливим для повного вираження притаманної всім людям гідності та рівних і невід`ємних прав. Крім того, вони взяли на себе зобов`язання забезпечити, щоб незалежність судочинства гарантувалася законом і поважалася на практиці.
279.   Щодо процесуальних гарантій у дисциплінарному провадженні у пункті 19 цих Рекомендацій зазначено, що органи, уповноважені розглядати дисциплінарні справи та ухвалювати рішення про застосування дисциплінарних заходів, повинні забезпечувати процесуальні гарантії для суддів, які є суб`єктами дисциплінарного провадження. Такі гарантії мають включати право на незалежний і безсторонній суд, право бути повністю поінформованими про висунуті проти них звинувачення, а також право бути вислуханими й отримати рішення, ухвалене протягом розумного строку.
280.   У цьому контексті, хоча порушення встановленого законом строку дисциплінарного провадження донедавна не визнавалося законодавством як підстава для закриття дисциплінарного провадження або для поновлення перебігу строку накладення дисциплінарного стягнення, Велика Палата не може залишити поза увагою те, що надмірна тривалість дисциплінарного провадження потенційно несе в собі ризики порушення не лише прав окремо взятого судді, але й посягання на принцип незалежності суду в цілому (оскільки перебування судді протягом багатьох років у стані невизначеності у зв`язку з триваючим дисциплінарним провадженням має великі шанси стати або інструментом для прямого чи опосередкованого тиску на суддю, або фактором, який суддя, навіть за відсутності прямого зовнішнього тиску, братиме до уваги при ухваленні рішення, керуючись не стільки бажанням правильно вирішити справу, скільки прагненням «сподобатися» комусь, від кого залежить його доля). І чим більшою є тривалість такого дисциплінарного провадження, тим більшою є невизначеність і тим вищими є зазначені ризики. 
281.   Тому надмірна тривалість дисциплінарного провадження має бути окремою обставиною, яку Дисциплінарна палата і ВРП повинна брати до уваги під час ухвалення рішення, зокрема при визначенні виду та розміру дисциплінарного стягнення. У такий спосіб може бути забезпечено пропорційність - розумний баланс між метою правового інституту дисциплінарної відповідальності суддів (забезпечення високих стандартів професійної етики, належного виконання суддями своїх повноважень та підтримання довіри суспільства до судової влади) і можливими негативними наслідками, до яких призводить порушення розумних строків дисциплінарного провадження. Хоча надмірна тривалість дисциплінарного провадження не може автоматично виключати можливість застосування тих чи інших видів (навіть найбільш суворих) дисциплінарних стягнень, загальний підхід має бути таким: чим більшою є тривалість дисциплінарного провадження, тим переконливішими мають бути підстави для застосування до суддів найбільш суворих дисциплінарних стягнень. Іншими словами, чим більшою є тривалість дисциплінарного провадження, тим сильніше зростає аргумент на користь певного пом`якшення виду чи міри дисциплінарного стягнення, окрім випадків, коли для призначення найбільш суворих стягнень існують дійсно надзвичайно вагомі причини.
282.   Оцінка тривалості дисциплінарного провадження повинна ґрунтуватися на сукупності обставин справи, зокрема на складності фактичних і правових питань, поведінці сторін, організаційній ефективності дисциплінарного органу, а також на відсутності зловживань чи зволікань з боку держави. Якщо тривалість провадження, що виникла не з вини особи, що притягується до відповідальності, стає явно надмірною, навіть якщо це викликано певними об`єктивними причинами, це може бути аргументом на користь пом`якшення виду або розміру дисциплінарного стягнення.
283.   У цьому контексті Велика Палата звертає увагу, що у Рекомендаціях CM/REC(2010)3 «Щодо ефективних засобів правового захисту від надмірної тривалості провадження», прийнятих Комітетом міністрів Ради Європи 24 лютого 2010 року, рекомендовано урядам країн-членів, серед іншого, у випадках, коли провадження стало надмірно тривалим, розглянути питання про забезпечення конкретних форм негрошового відшкодування, таких як зменшення застосовної санкції або припинення провадження, в залежності від обставин, в рамках кримінального або адміністративного провадження, яке було надмірно тривалим.
284.   У рішенні у справі «Бек проти Норвегії» (заява №?26390/95, рішення від 26 червня 2001 року) ЄСПЛ зазначав, що пом`якшення покарання на підставі надмірної тривалості провадження в принципі не позбавляє відповідну особу статусу жертви у розумінні статті 34 Конвенції. Однак з цього загального правила є виняток, коли національні органи влади достатньо чітко визнали недотримання розумного строку і надали відшкодування шляхом чіткого та вимірюваного скорочення покарання (див. рішення у справі «Екле проти Німеччини» (Eckle v. Germany) від 15 липня 1982 р., Series A № 51, § 66). З огляду на те, що фактор часу/затримки виділявся як основний пом`якшувальний фактор у цій справ і скорочення покарання через цей фактор мало вирішальний вплив, ЄСПЛ не встановив порушення пункту 1 статті 6 Конвенції у цій справі. Подібний висновок ЄСПЛ пізніше повторив у багатьох інших рішеннях. Для прикладу, у справі "Chiarello проти Німеччини" (заява № 497/17, рішення від 20 червня 2017 року) зазначив: "У справах, що стосуються порушення статті 6 § 1 через надмірну тривалість кримінального провадження, Суд неодноразово встановлював, що відшкодування може бути надано, зокрема, шляхом відповідного скорочення терміну тюремного ув`язнення особи, визнаної винною у вчиненні злочину, у явній та вимірюваній формі або шляхом припинення кримінального провадження через його надмірну тривалість (див. Ommer проти Німеччини (№ 1), № 10597/03, § 68, 13 листопада 2008 року, з подальшими посиланнями; Scensnovicius проти Литви, № 62663/13, § 92, 10 липня 2018 року; Malkov проти Естонії, № 31407/07, § 40, 4 лютого 2010 р.)". 
285.   Таким чином, ЄСПЛ визнає, що зменшення покарання у зв`язку із затягуванням розгляду може бути формою ефективного засобу юридичного захисту. Якщо це зменшення є достатнім і прямо пов`язане з визнанням порушення, тоді порушення Конвенції за статтею 6 не встановлюється. 
286.   Велика Палата не залишає поза увагою той факт, що названі вище справи, розглянуті ЄСПЛ, стосувалась призначення покарання у кримінальному провадженні. Водночас зауважує, що хоча кримінальне провадження і дисциплінарна справа мають різний предмет, між ними існує спільна риса - необхідність оцінки пропорційності, ефективності та справедливості застосованого заходу впливу, зокрема покарання чи дисциплінарного стягнення. У цьому контексті Велика Палата вважає, що надмірна тривалість дисциплінарного провадження з урахуванням конкретних обставин відповідного провадження може розглядатися як обставина, що зумовлює потребу у пом`якшенні стягнення як форму компенсації за необґрунтовано затягнутий розгляд, який не був спричинений діями особи, що притягується до відповідальності, а виник з вини держави. Відтак Велика Палата Верховного Суду вважає, що підходи, сформульовані ЄСПЛ у кримінальному контексті, можуть mutatis mutandis застосовуватися й у дисциплінарних справах щодо суддів.
287.   Отже, врахування надмірної тривалості дисциплінарного провадження як самостійного пом`якшувального чинника відповідає як духу Конвенції, так і відповідним рекомендаціям Ради Європи. Такий підхід може забезпечити баланс між необхідністю притягнення судді, який вчинив дисциплінарне правопорушення, до відповідальності та захистом права особи на справедливий і своєчасний розгляд справи. Це, як було зазначено вище, не означає, що в разі надмірної тривалості дисциплінарного провадження до судді не може бути застосоване найсуворіше дисциплінарне стягнення. Проте в такому разі ВРП зобов`язана проявити особливу обережність і навести достатньо переконливі аргументи на користь того, що з огляду на фактичні обставини вчиненого проступку і дані про особу судді до нього неможливе застосування менш суворого заходу дисциплінарного впливу.
288.   Такий підхід повністю узгоджується з положеннями КАС України, за якими у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони, серед іншого, пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія) (пункт восьмий частини другої статті 2 КАС України).
289.   Повертаючись до обставин цієї справи, Велика Палата нагадує, що з дати надходження до ВРП дисциплінарних скарг прокуратури (13 червня і 21 вересня 2018 року) до дати відкриття за ними дисциплінарних справ стосовно судді ОСОБА_1 (17 червня і 13 липня 2020 року відповідно) минуло 2 роки 5 днів та 1 рік 9 місяців 23 дні відповідно.
290.   У спірному рішенні ВРП не навела жодних мотивів на обґрунтування розумності строку такої суттєвої затримки прийняття рішення про відкриття дисциплінарної справи, обмежившись формальним посиланням на те, що Третя Дисциплінарна палата у своєму рішенні детально описала рух об`єднаної дисциплінарної справи та зміну законодавства, які впливали на строк розгляду цієї справи.
291.   Водночас у своєму рішенні Третя Дисциплінарна палата також не обґрунтувала, чому ухвала про відкриття дисциплінарної справи за дисциплінарною скаргою прокуратури на дії судді ОСОБА_1 була постановлена з такою затримкою, що вочевидь не можна вважати вирішенням питання про відкриття дисциплінарної справи у розумний строк. Так само у зазначеному рішенні відсутні й мотиви щодо своєчасності вирішення питання про відкриття інших дисциплінарних справ, які були об`єднані в одну дисциплінарну справу, за результатом розгляду якої Третя Дисциплінарна палата прийняла це рішення.
292.   Велика Палата також нагадує, що з дати відкриття дисциплінарних справ за скаргами прокурора до дати прийняття у цій дисциплінарній справі рішення про притягнення скаржниці до дисциплінарної відповідальності минуло 3 роки 9 місяців 25 днів і 3 роки 8 місяців 29 днів відповідно. 
293.   Велика Палата не залишає поза увагою, що об`єднана дисциплінарна справа щодо судді ОСОБА_1 призначалася до розгляду Третьою Дисциплінарною палатою ВРП на 10 березня, 23 березня, 19 травня та 16 червня 2021 року.
294.   У кожному випадку суддя ОСОБА_1. або її представник подавали клопотання про відкладення розгляду у зв`язку з необхідністю укласти угоду із захисником, хворобою, післяопераційним лікуванням або з проханням перенести засідання на іншу дату.
295.   Загалом до припинення роботи ВРП (05 серпня 2021 року на підставі набрання чинності Законом № 1635-IX, яким зупинено здійснення дисциплінарних проваджень щодо суддів) суддя ОСОБА_1. чотири рази ініціювала відкладення розгляду справи.
296.   19 жовтня 2023 року відновлено дисциплінарну функцію ВРП і рішенням ВРП від цього ж дня відновлено з 01 листопада 2023 року розподіл між членами ВРП скарг щодо дисциплінарного проступку судді (дисциплінарних скарг), розподіл яких зупинено, а на наступний день об`єднана дисциплінарна справа щодо судді ОСОБА_1 передана члену Третьої Дисциплінарної палати Лук`янову Д. В. (більш детально див. розділ «Процедурні питання у справі» цієї постанови).
297.   Таким чином, встановлені фактичні обставини свідчать, що тривалість розгляду дисциплінарної справи щодо судді ОСОБА_1 була зумовлена як об`єктивними чинниками, зокрема, внесенням змін до законодавства, що регулює діяльність ВРП, відсутністю повноважного складу ВРП, що унеможливлювало здійснення дисциплінарних проваджень із 05 серпня 2021 року до 01 листопада 2023 року, так і діями самої судді, яка неодноразово подавала клопотання про відкладення розгляду справи з поважних причин.
298.   Водночас, описуючи рух об`єднаної дисциплінарної справи і зміну законодавства, які впливали на строк розгляду цієї справи, Третя Дисциплінарна палата не обґрунтувала, що перешкодило їй призначити дисциплінарну справу і розглянути її у період з 16 червня до 05 серпня 2021 року, особливо зважаючи на те, що до 16 червня 2021 року дисциплінарний орган призначав цю справу двічі в березні, один раз у травні і один раз у червні 2021 року, а також враховуючи, що цей орган своєю ухвалою від 21 квітня 2021 року сам визначив строк розгляду об`єднаної дисциплінарної справи продовжуваним до 21 травня 2021 року.
299.   Затримка в розгляді дисциплінарної справи з 05 серпня 2021 року до 01 листопада 2023 року виникла не з вини судді, а внаслідок діяльності держави і її органів.
300.   У цій частині Велика Палата підкреслює, що недоліки в організації діяльності державної влади або зміни в законодавстві не можуть покладати негативні наслідки цього виключно на особу, щодо якої здійснюється дисциплінарне провадження. Зупинення розгляду дисциплінарних скарг та/або відсутність повноважного складу ВРП є проявом інституційного збою, відповідальність за який несе держава, а не особа, що притягується до відповідальності. 
301.   У цій справі, як було зазначено вище, з моменту вчинення суддею ОСОБА_1 перших дій, які стали підставою для притягнення її до дисциплінарної відповідальності, до дня накладення дисциплінарного стягнення минуло 7 років 3 місяці та 15 днів. При цьому за результатом розгляду провадження ВРП застосувала до судді найсуворіший вид дисциплінарного стягнення у виді подання про звільнення. 
302.   З огляду на викладене Велика Палата констатує, що в оскаржуваному рішенні ВРП не навела належних мотивів щодо пропорційності застосованого стосовно судді ОСОБА_1 найсуворішого виду дисциплінарного стягнення у контексті оцінки розумності строків дисциплінарного провадження. 
Щодо пропорційності застосованого дисциплінарного стягнення

303.   Велика Палата вже встановила, що в оскаржуваному рішенні ВРП не навела мотивів щодо дотримання розумного строку здійснення дисциплінарного провадження стосовно судді ОСОБА_1 , а також, як наслідок, обґрунтування застосування до неї найсуворішого виду дисциплінарного стягнення.
304.   У цій частині постанови Велика Палата додатково наведе мотиви, які, на її думку, є суттєвими для оцінки пропорційності застосованого до судді дисциплінарного стягнення і які залишились без належної оцінки ВРП. 
305.   Так, відповідно до частини другої статті 109 Закону про судоустрій та частини п`ятої статті 50 Закону про ВРП під час обрання виду дисциплінарного стягнення стосовно судді враховуються характер дисциплінарного проступку, його наслідки, особа судді, ступінь його вини, наявність інших дисциплінарних стягнень, інші обставини, що впливають на можливість притягнення судді до дисциплінарної відповідальності. Дисциплінарне стягнення застосовується з урахуванням принципу пропорційності. 
306.   Застосовуючи до ОСОБА_1 найсуворіший вид дисциплінарного стягнення, Третя Дисциплінарна палата, серед іншого, послалась на наявність у судді ОСОБА_1 двох непогашених стягнень, одне з яких у виді суворої догани з позбавленням права на отримання доплат до посадового окладу судді протягом трьох місяців було застосовано рішенням Третьої Дисциплінарної палати ВРП від 14 лютого 2024 року № 417/3дп/15-24 (залишене без змін рішенням ВРП від 19 березня 2024 року № 794/0/15-24). ВРП погодилась з такими висновками дисциплінарного органу. 
307.   Водночас Велика Палата Верховного Суду вважає таке посилання невмотивованим виходячи з такого.
308.   Відповідно до частин одинадцятої і дванадцятої статті 49 Закону про ВРП Дисциплінарна палата може своїм рішенням об`єднати в одну дисциплінарну справу кілька дисциплінарних справ, які перебувають у її провадженні. ВРП на пленарному засіданні може ухвалити рішення про об`єднання дисциплінарних справ, які перебувають у провадженні різних Дисциплінарних палат, і передання їх на розгляд однієї Дисциплінарної палати.
309.   Надання ВРП повноважень на об`єднання кількох дисциплінарних справ спрямоване на забезпечення ефективності та процесуальної економії дисциплінарного провадження. Зокрема, таке об`єднання дозволяє уникнути дублювання розгляду тотожних або взаємопов`язаних обставин, сприяє всебічному, повному та об`єктивному дослідженню фактів, що стосуються поведінки судді, а також унеможливлює ухвалення суперечливих або взаємовиключних рішень у провадженнях, що мають спільні підстави чи фактичні обставини.
310.   Велика Палата не заперечує, що використане в зазначених положеннях дієслово «може» вказує на надання права, а не встановлення обов`язку для Дисциплінарної палати та ВРП об`єднувати кілька дисциплінарних справ в одну, що свідчить про дискрецію ВРП і її дисціплінарного органу в цьому питанні.
311.   Водночас дискреційні повноваження не можуть реалізовуватись довільно, оскільки таке їхнє використання може призводити до ухвалення рішень, що є явно несправедливими, необґрунтованими, нерозумними або деспотичними, що суперечить принципу верховенства права [пункт 52 Доповіді «Верховенство права», схваленій Європейською Комісією «За демократію через право» на 86-му пленарному засіданні (Венеція, 25-26 березня 2011 року) (CDL-AD(2011)003rev)].
312.   Продовжуючи, Велика Палата зазначає, що, за положеннями статті 109 Закону про судоустрій, під час обрання виду дисциплінарного стягнення стосовно судді враховується, серед іншого, наявність інших дисциплінарних стягнень. За наявності непогашених дисциплінарних стягнень до судді має бути застосовано більш суворе дисциплінарне стягнення. Суддя, який має непогашене дисциплінарне стягнення, не може брати участі в конкурсі на зайняття посади в іншому суді.
313.   Отже, наявність у судді непогашеного дисциплінарного стягнення по суті виступає своєрідною обтяжуючою обставиною при застосуванні нового дисциплінарного стягнення. 
314.   Логіка законодавця в цьому аспекті цілком зрозуміла й спрямована, зокрема, на застосування більш суворого виду покарання до судді, який, будучи вже притягнутим до дисциплінарної відповідальності і маючи непогашене дисциплінарне стягнення, не став на шлях виправлення та продовжує вчиняти дії, що утворюють дисциплінарний проступок відповідно до статті 106 Закону про судоустрій. У такому випадку раніше застосоване дисциплінарне стягнення не досягло мети, зокрема, утримати суддю від подальших дисциплінарних проступків. Саме тому законодавець передбачив необхідність застосування до такого судді більш суворого дисциплінарного стягнення, що відповідає принципам справедливості, належного реагування на дисциплінарні проступки.
315.   Підсумовуючи наведене, Велика Палата зазначає, що питання про об`єднання кількох дисциплінарних справ щодо судді, хоча і є дискрецією ВРП і її дисциплінарного органу, однак воно може мати вагоме значення для забезпечення справедливого, зваженого та недискримінаційного підходу до визначення виду дисциплінарного стягнення. 
316.   Водночас відмова від об`єднання кількох дисциплінарних справ, у яких формально наявні підстави для такого об`єднання, може створити ризик маніпулятивного застосування дисциплінарної відповідальності. Наприклад, якщо одна справа розглядається раніше та завершується накладенням дисциплінарного стягнення, а інша, не об`єднана, розглядається пізніше, то за її результатами до судді застосовується більш суворе стягнення з урахуванням уже наявного як обтяжуючої обставини. Такий підхід може штучно створювати передумови для застосування більш суворого дисциплінарного стягнення, що очевидно суперечитиме засадам справедливості, пропорційності тощо.
317.   У контексті зазначеного Велика Палата нагадує, що дисциплінарні скарги № 630/0/13-18, 985/0/13-18, 6995/0/8-20, 6995/1/8-20, 6995/2/8-20, про які йдеться у цій справі, були подані до ВРП у період з 13 червня 2018 року по 21 грудня 2020 року, а дисциплінарні провадження за цими скаргами були відкриті з 17 червня 2020 року по 27 січня 2021 року. Всі ці скарги були об`єднані ВРП в одне провадження. У свою чергу, рішення про притягнення судді до дисциплінарної відповідальності за наслідками розгляду об`єднаних дисциплінарних скарг було ухвалено Третьою Дисциплінарною палатою 10 квітня 2024 року.   
318.   Водночас дисциплінарна скарга у дисциплінарній справі, в якій рішенням Третьої Дисциплінарної палати ВРП від 14 лютого 2024 року № 417/3дп/15-24 до ОСОБА_1 застосовано дисциплінарне стягнення, на яке посилалась ВРП як на наявність непогашеного стягнення у цій справі, була подана 21 липня 2021 року, а провадження по ній відкрито 10 січня 2024 року, тобто в той період, коли на розгляді дисциплінарної палати знаходились дисциплінарні скарги, про які йде мова у цій справі. 
319.   Велика Палата звертає на це увагу, оскільки Рада при накладенні дисциплінарного стягнення у цій справі врахувала наявність непогашеного дисциплінарного стягнення як обтяжуючої обставини, накладеного у попередній справі. Однак незрозуміло, що саме перешкоджало дисциплінарному органу об`єднати ці справи (цю і попередню) в одну і ненаведене на користь такого рішення мотивів і в спірному рішенні. 
320.   Велика Палата уточнює, що, за обставин цієї справи, вона не розглядає вказане питання як самостійну підставу для скасування спірного рішення, а лише аналізує такі дії ВРП як один із аспектів в контексті пропорційності застосованого до судді найсуворішого виду дисциплінарного стягнення.
321.   Велика Палата зазначає, що статтею 110 Закону про судоустрій передбачені часові межі (строки) для погашення різного виду дисциплінарних стягнень. За цими положеннями дисциплінарне стягнення вважається погашеним, якщо протягом визначеного строку (шестимісячного, річного, 18-місячного, двох чи трьох років залежно від виду стягнення) суддя не буде підданий новому дисциплінарному стягненню та підстава для його стягнення не матиме місце протягом визначених строків.
322.   У свою чергу, підставою для дисциплінарної відповідальності судді та, як наслідок, застосування до нього дисциплінарного стягнення є вчинення суддею дисциплінарних проступків, перелік яких наведено у статті 106 Закону про судоустрій.
323.   Аналіз положень статей 109 і 110 зазначеного Закону вказує на те, що врахування обставини, що по суті обтяжує застосоване дисциплінарне стягнення, - наявність інших (непогашених) дисциплінарних стягнень, можливе лише тоді, коли дії, які стали підставою для застосування до судді дисциплінарного стягнення у новій справі, були скоєні суддею після вчинення дій або застосування дисциплінарного стягнення у попередній справі. Саме за таких умов буде дотримано цілі законодавчих приписів щодо необхідності застосування до судді, який має непогашене дисциплінарне стягнення, більш суворого дисциплінарного стягнення. 
324.   Велика Палата зазначає, що Дисциплінарна палата і ВРП встановили, що дисциплінарні проступки, про які йдеться у цій справі, були вчиненні суддею ОСОБА_1 у період з 27 грудня 2016 року (якщо відкинути дії, вчинені 22 червня 2016 року, за які Дисциплінарна палата дійшла висновку, що строк притягнення до дисциплінарної відповідальності закінчився) до 11 грудня 2020 року. Тоді як дисциплінарний проступок, за який її притягнуто до дисциплінарної відповідальності за рішенням Третьої Дисциплінарної палати ВРП від 14 лютого 2024 року № 417/3дп/15-24, вчинено 17 січня 2022 року, і пов`язаний він із безпідставним затягуванням або невжиттям суддею заходів щодо розгляду справи протягом розумного строку.
325.   Тобто дисциплінарні проступки, про які йде мова у цій справі, були вчинені суддею ОСОБА_1 задовго до дисциплінарних проступків, за вчинення яких вона була притягнута до дисциплінарної відповідальності у попередній справі. 
326.   Водночас ВРП, погоджуючись із рішенням Третьої Дисциплінарної палати у тому, що суддя ОСОБА_1. має два непогашених дисциплінарних стягнення і про необхідність застосування до неї найсуворіший виду дисциплінарного стягнення, не проаналізувала вказані аспекти та не врахувала, що дії, які стали наслідком застосування до неї дисциплінарного стягнення у цій справі, суддя ОСОБА_1 вчинила до дій, за які до неї було застосовано дисциплінарне стягнення у попередній справі. 
327.   Велика Палата бере до уваги те, що в попередній дисциплінарній справі щодо судді ОСОБА_1 (рішення Третьої Дисциплінарної палати ВРП від 14 лютого 2024 року № 417/3дп/15- 24, залишене без змін рішенням ВРП від 19 березня 2024 року № 794/0/15-24) ВРП врахувала, що суддя вчинила дисциплінарний проступок в період непогашеного дисциплінарного стягнення, накладеного на суддю рішенням Першої Дисциплінарної палати ВРП від 28 вересня 2018 року № 3023/1дп/15-18 (зі змінами, внесеними рішенням ВРП від 26 лютого 2019 року № 596/0/15-19), але вважала за можливе не застосовувати вимоги частини шостої статті 109 Закону про судоустрій (за наявності непогашених дисциплінарних стягнень до судді має бути застосовано більш суворе дисциплінарне стягнення), пославшись на те, що в цьому конкретному випадку застосування до судді ОСОБА_1 дисциплінарного стягнення у виді подання про звільнення судді з посади (що було наступним за суворістю дисциплінарним стягненням порівняно із попереднім) не відповідатиме принципу пропорційності.
328.   Отже, сама ВРП визнає, що сам по собі факт наявності у судді непогашеного стягнення не може превалювати над принципом пропорційності при застосуванні дисциплінарного стягнення. 
Висновки Великої Палати 

329.   На підставі викладеного Велика Палата дійшла висновку, що ВРП у спірному рішенні не навела належних мотивів, з яких дійшла висновків:
- щодо кваліфікації дій судді ОСОБА_1 за пунктом 3 частини першої статті 106 Закону про судоустрій під час здійснення правосуддя у справах № 486/849/18, 486/868/18;
- щодо розумності строків здійснення дисциплінарного провадження;
- щодо пропорційності застосованого до судді ОСОБА_1 дисциплінарного стягнення.
330.   Отже, Велика Палата констатує, що рішення ВРП від 14 вересня 2024 року № 2792/0/15-24 «Про залишення без змін рішення Третьої Дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя від 10 квітня 2024 року № 1056/3дп/15-24 про притягнення до дисциплінарної відповідальності судді Южноукраїнського міського суду Миколаївської області ОСОБА_1 » не містить посилань на визначені законом підстави для притягнення судді до дисциплінарної відповідальності, а тому воно не може вважатися вмотивованим і підлягає скасуванню.
331.   Відповідно до частини восьмої статті 266 КАС України Велика Палата за наслідками розгляду справи щодо оскарження рішення ВРП, ухваленого за результатами розгляду скарги на рішення Дисциплінарної палати, може скасувати оскаржуване рішення ВРП або залишити його без змін. У разі скасування судом рішення ВРП, ухваленого за результатами розгляду скарги на рішення її Дисциплінарної палати, ВРП розглядає відповідну дисциплінарну справу повторно.
Висновки щодо розподілу судових витрат

332.   Відповідно до частини шостої статті 139 КАС України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.
333.   Згідно із частиною першою цієї статті у разі задоволення позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, усі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до приписів цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
334.   Оскільки Велика Палата зробила висновок про наявність підстав для скасування оскаржуваного рішення ВРП, на користь ОСОБА_1 підлягають відшкодуванню документально підтверджені витрати зі сплати судового збору за подання скарги до суду в розмірі 1211,20 грн.
Керуючись статтями 139, 266, 344, 355, 356, 359 КАС України, Велика Палата Верховного Суду
ПОСТАНОВИЛА:
Скаргу ОСОБА_1 на рішення Вищої ради правосуддя від 24 вересня 2024 року № 2792/0/15-24 «Про залишення без змін рішення Третьої Дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя від 10 квітня 2024 року № 1056/3дп/15-24 про притягнення до дисциплінарної відповідальності судді Южноукраїнського міського суду Миколаївської області ОСОБА_1 » задовольнити.
Рішення Вищої ради правосуддя від 24 вересня 2024 року № 2792/0/15-24 «Про залишення без змін рішення Третьої Дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя від 10 квітня 2024 року № 1056/3дп/15-24 про притягнення до дисциплінарної відповідальності судді Южноукраїнського міського суду Миколаївської області ОСОБА_1 » скасувати.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Вищої ради правосуддя (ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України 00013698) на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) витрати на сплату судового збору в розмірі 1211 (одна тисяча двісті одинадцять) грн 20 коп.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Головуючий суддя | | | В. Ю. Уркевич
Суддя-доповідач | | | Н. В. Шевцова
Судді: | О. О. Банасько | | М. В. Мазур
| О. Л. Булейко | | С. О. Погрібний
| І. А. Воробйова | | Н. С. Стефанів
| О. А. Губська | | Т. Г. Стрелець
| А. А. Ємець | | О. В. Ступак
| Л. Ю. Кишакевич | | І. В. Ткач
| В. В. Король | | Є. А. Усенко
| О. В. Кривенда | |
Повний текст постанови на підставі частини 3 статті 355 КАС України оформив суддя М. В. Мазур