ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
Іменем України
04 листопада 2025 року м. Херсон

Номер справи: 766/10646/25
Номер провадження: 22-ц/819/1270/25

Херсонський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого ( суддя-доповідач) Склярської І.В.,
суддів: Воронцової Л.П., Майданіка В.В.
секретар Олійник К.О. 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Херсоні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка діє від імені ОСОБА_2 на рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 17 вересня 2025 року (під головуванням судді Кузьміної О.І.). у справі за заявою адвоката Токаленко Валентини Михайлівни, яка діє в інтересах ОСОБА_2 , заінтересована особа: ОСОБА_3 про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини,
встановив:
1.Описова частина
Короткий зміст позовних вимог

Адвокат Токаленко Валентина Михайлівна звернулась до суду в інтересах ОСОБА_2 , заінтересована особа: ОСОБА_3 із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, в якій просила встановити факт постійного проживання заявника з сином ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , померлим ІНФОРМАЦІЯ_2 , на час відкриття спадщини – ІНФОРМАЦІЯ_2 , за адресою: АДРЕСА_1 .
        В обґрунтування доводів заяви послалася на наступні обставини.
На підставі свідоцтва про право власності її, заінтересованій особі та спадкодавцю належить квартира АДРЕСА_2 .
27.03.2003 шлюб між нею та заінтересованою особою, ОСОБА_3 було розірвано.
З цього часу у вказаній квартирі проживали тільки вона та її син ОСОБА_4 ( спадкодавець).
За адресою цієї квартири була зареєстрована до 2004 року, після цього за адресою: АДРЕСА_3 , а з 23.04.2014 – АДРЕСА_4 .
В 2011 році син тяжко захворів та став потребувати сторонньої допомоги і догляду у зв`язку з чим, заявниця переїхала до нього проживати у квартиру АДРЕСА_2 .
Заявниця вказує, що весь час вони з сином постійно проживали однією сім`єю, вели спільне господарство, мали спільний бюджет, спільні кошти витрачали на спільні потреби, спільно харчувалися, облаштовували квартиру, вона доглядала сина та піклувалась про нього. Дані обставини підтверджуються показами свідків.
Після смерті сина заявника - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 залишилося спадкове майно, заявниця є спадкоємцем, проте у передбачений законом порядок та строки до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини не звернулась, оскільки у зв`язку з юридичною необізнаністю вважала, що прийняла спадщину після смерті сина , оскільки на час смерті проживала разом з сином та є єдиною, хто претендує на спадщину, у зв`язку з чим, їй необхідно встановити вказаний факт.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Херсонського міського суду Херсонської областівід 17 вересня 2025 рокуу задоволенні заяви адвоката Токаленко Валентини Михайлівни, яка діє в інтересах ОСОБА_2 , заінтересована особа: ОСОБА_3 про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини- відмовлено.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі, адвокат Токаленко В. М., яка діє від імені  ОСОБА_2 посилаючись на те, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, визнав встановленими недоведені обставини, що мають значення для справи, висновки суду, викладені у оскаржуваному рішенні суду, не відповідають обставинам справи просить рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 17.09.2025 року скасувати, ухвалити нове рішення, яким задовольнити в повному обсязі заяву ОСОБА_2 , заінтересована особа: ОСОБА_3 , про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини

Аргументи учасників справи
(1)Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга мотивована тим, що висновок суду першої інстанції , що заявником не доведено факту постійного проживання зі спадкодавцем ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , однією сім`єю на час відкриття спадщини та посилання заявника на покази свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , як на докази по справі, суд не приймає до уваги, як такі, що спростовані встановленими у судовому засіданні обставинами,- не ґрунтується на законі та не відповідає обставинам справи з огляду на наступне 
Так, свідок ОСОБА_3 показав в судовому засіданні, що квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_1 , належала на праві спільної власності йому, сину ОСОБА_4 та колишній дружині ОСОБА_2 . Після розірвання шлюбу між ним та ОСОБА_2 син тяжко захворів, у зв`язку з чим потребував сторонньої допомоги. Тому ОСОБА_2 постійно проживала з ним у вказаній квартирі однією сім`єю. Вони спільно харчувалися, вели спільне господарство. ОСОБА_2 поховала сина. 
Свідок ОСОБА_6 показав, що він працював електриком в ЖЕК. Був знайомий з ОСОБА_4 . На протязі тривалого часу ОСОБА_2 запрошувала свідка до квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 для виконання робіт з ремонту електричних мереж. Свідок бачив, що в цій квартирі вона постійно проживала зі своїм сином ОСОБА_4 , який хворів у зв`язку з зловживанням алкоголем. Тому мати доглядала за ним. Вони мали спільне господарство. Пізніше свідок одружився з донькою ОСОБА_7 . 
Доводи суду про те, що покази свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_6 спростовані встановленими у судовому засіданні обставинами, не відповідають дійсності та є безпідставними. Таке, покази свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_6 були надані у встановленому законом порядку, є послідовними, логічними, узгодженими між собою та підтверджуються іншими доказами, наявними у матеріалах справи. Суд першої інстанції не навів жодних конкретних мотивів чи доказів, які б спростовували достовірність або обґрунтованість зазначених свідчень. У мотивувальній частині рішення відсутній аналіз показів зазначених свідків, що свідчить про порушення вимог статей 89, 263 ЦПК України, згідно з якими суд зобов`язаний надати оцінку кожному доказу окремо та в сукупності з іншими доказами, зазначивши мотиви прийняття чи відхилення кожного з них. А твердження суду про те, що покази вищезазначених свідків нібито спростовані встановленими у судовому засіданні обставинами, є голослівним, оскільки жодних конкретних обставин, фактів чи доказів, які б прямо суперечили свідченням, у рішенні не наведено.
Таким чином, висновок суду є суб`єктивним припущенням, а не результатом всебічного та об`єктивного дослідження доказів у справі. Отже, покази свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_6 не були спростовані жодними належними та допустимими доказами. Тому мають бути враховані судом як доказ того факту, що заявник на час смерті сина ОСОБА_4 проживала з ним однією сім`єю, вони вели спільне господарство, мали спільний бюджет, спільні кошти витрачали на спільні потреби, спільно харчувалися, облаштовували квартиру. 
Крім того, під час розгляду справи в суді першої інстанції заінтересована особа ОСОБА_3 , не заперечував проти задоволення заяви ОСОБА_2 . У своїх поясненнях він підтвердив, що не має заперечень щодо суті заявлених вимог, визнав їх обґрунтованими та такими, що відповідають фактичним обставинам справи і підлягають задоволенню. 
Незважаючи на це, суд першої інстанції не врахував факт відсутності заперечень з боку заінтересованої особи, що свідчить про неповне та необ`єктивне з`ясування обставин справи. 
Суд не допитав заявника ОСОБА_2 у якості свідка, незважаючи на наявність клопотання про її допит. 
Скасування рішення та ухвалення нового рішення буде справедливим, оскільки воно врахує реальну участь ОСОБА_2 у житті сина, підтвердить їх спільне проживання на момент його смерті та дозволить заявниці, як матері, успадкувати належну сину частину квартири, співвласником якої вона є. 
Після його смерті ОСОБА_2 має право на спадкування за законом у першу чергу, а встановлення факту постійного проживання з сином на час відкриття спадщини надасть їй право на спадкування 1/3 частини квартири. В іншому разі право власності на цю частка отримає держава, що буде несправедливим як з людської, так і з правової точки зору.
Вважає, що встановлення факту проживання матері з сином є не лише юридично обґрунтованим, а й необхідним для відновлення справедливості відповідно до реальних обставин нашого життя. 

Позиція інших учасників справи.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

2. Мотивувальна частина
Позиція апеляційного суду

Заслухавши суддю-доповідача, адвоката Токаленко В.М., дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного.
Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
У частині першій статті 15 та частині першій статті 16 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Відмовляючи у задоволенні заяви суд першої інстанції виходив з того, що заявником будь-які належні та допустимі докази на підтвердження спільного проживання із ОСОБА_4 , наявності спільного бюджету, участі у спільних витратах, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, виникнення усталених взаємних прав та обов`язків як членів сім`ї, суду не надано. Отже, суд вважав, що заявником не доведено факту постійного проживання зі спадкодавцем ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , однією сім`єю на час відкриття спадщини.
Звертаючись до суду із цим позовом,  ОСОБА_2  просила встановити факт постійного її проживання на час відкриття спадщини зі спадкодавцем –  ОСОБА_3 .
Відповідно до частин першої та другої статті 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
Якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення родинних відносин із спадкодавцем, проживання з ним однією сім`єю, постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини.
Якщо проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку з чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини.
Згідно зі статтями 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Статтями 1217, 1223 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261–1265 цього Кодексу (спадкоємці за законом першої–п`ятої черг). Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.
Відповідно до частини першої статті 1221 ЦК України місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця.
Відповідно до частин першої–третьої статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.
Частина третя статті 1268 ЦК України вимагає наявність фактичного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не лише реєстрацію місця проживання за адресою спадкодавця, що можуть бути відмінними один від одного.
Такий правовий висновок щодо застосування частини третьої статті 1268 ЦК України викладений у постановах Верховного Суду: від 21 жовтня 2020 року у справі № 569/15147/17, провадження № 61-39308св18; від 18 листопада 2020 року у справі № 523/19010/15-ц, провадження № 61-5777св20; від 02 квітня 2021 року у справі № 191/1808/19, провадження № 61-6290св20; від 28 квітня 2021 року у справі № 204/2707/19, провадження № 61-15380св20; від 19 травня 2021 року у справі № 937/10434/19, провадження № 61-3620св21; від 19 квітня 2023 року у справі № 2-516/2007, провадження № 61-11834св22.
Для вирішення питання щодо наявності підстав для застосування до спірних правовідносин положень частини третьої статті 1268 ЦК України має значення встановлення факту постійного проживання спадкоємця за законом чи заповітом із спадкодавцем на час відкриття спадщини.
Частиною першою статті 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.
Положення статті 29 ЦК України не ставлять місце фактичного проживання особи в залежність від місця її реєстрації.
Право на вибір місця проживання закріплено у статті 33 Конституції України, відповідно до якої кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.
Під місцем постійного проживання розуміється місце, де фізична особа постійно проживає. Тимчасовим місцем проживання є місце перебування фізичної особи, де вона знаходиться тимчасово (під час перебування у відпустці, відрядженні, зокрема у готелі чи у санаторії, тощо).
Відсутність реєстрації місця проживання позивача за місцем проживання спадкодавця не може бути доказом того, що він не проживав зі спадкодавцем, оскільки сама по собі відсутність такої реєстрації згідно зі статтею 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) не є абсолютним підтвердженням обставин про те, що спадкоємець не проживав зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, якщо обставини, встановлені частиною третьою статті 1268 ЦК України, підтверджуються іншими належними і допустимими доказами, які були надані позивачем та оцінені судом.
Аналогічні висновки зроблені Верховним Судом у постановах: від 10 січня 2019 року у справі № 484/747/17, провадження № 61-44149св18; від 07 червня 2022 року у справі № 175/4514/20, провадження №61-2387св22; від 09 жовтня 2024 року у справі № 644/4646/23, провадження № 61-10383св24.
Згідно з пунктами 3.21, 3.22 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї. У разі відсутності у паспорті такого спадкоємця відмітки про реєстрацію його місця проживання доказом постійного проживання із спадкодавцем можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідного органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець на день смерті спадкодавця проживав разом із цим спадкодавцем.
Суд першої інстанції встановив, що  ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про смерть.
Згідно відомостей копії паспорта громадянина України ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , під час життя його зареєстроване місце проживання з 26.02.1992 року за адресою: АДРЕСА_1 .
Згідно відомостей паспорта громадянина України ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , її зареєстроване місце проживання з 23.04.2014 року за адресою: АДРЕСА_4 . 
До позовної заяви додані докази, які свідчать, що:
- відповідно до свідоцтва про народження, заявник ОСОБА_2 та особа, яка зазначена як заінтересована: ОСОБА_3 є батьками ОСОБА_4 ,
- відповідно до свідоцтва про право власності на житло № НОМЕР_1 від 23.12.1999 року ОСОБА_3 та членам його сім`ї ОСОБА_2 та ОСОБА_4 на праві приватної спільної сумісної власності відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» належить квартира АДРЕСА_5 ,
- шлюб між чоловіком ОСОБА_3 та дружиною ОСОБА_2 розірвано, про що зроблено відповідний актовий запис за №128 від 27 березня 2003 року,
- за інформацією з Витягу зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) за №80324103 від 04.03.2025 , за параметрами запиту ОСОБА_4 , дата смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 , у Спадковому реєстрі інформація відсутня,
-відповідь приватного нотаріуса від 04.03.2024 №63/01-16 ОСОБА_2 містить роз`яснення на її усне звернення щодо прийняття спадщини та отримання свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_3 , а саме, не надання заявницею доказів постійного проживання із спадкодавцем на день його смерті, звернення до суду для вирішення питання для визначення додаткового строку на прийняття спадщини та/або для встановлення факту спільного проживання зі спадкоємцем та/або для вирішення питання спадкування в судовому порядку.
Позивачка, пред`являючи позов, вказувала, що з 2004 року не була зареєстрована разом зі спадкодавцем у спірній квартирі ( АДРЕСА_6 ), проте, внаслідок його хвороби та необхідності за ним догляду з 2011 року переїхала проживати до нього у зазначену квартиру та до дня його смерті проживала разом з сином, однією сім`єю, вели спільне господарство, мали спільний бюджет, спільні кошти витрачали на спільні потреби, спільно харчувалися, облаштовували квартиру, вона доглядала сина та піклувалася про нього.
У частині третій статті 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга статті 77 ЦПК України).
Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
       У позовній заяві, на підтвердження постійного проживання разом зі спадкодавцем на час його смерті, заявниця зазначила свідків: ОСОБА_3 та ОСОБА_6 , які були допитані судом першої інстанції.
       Інших доказів на підтвердження доведення факту постійного проживання спадкоємця, ОСОБА_2 , разом із спадкодавцем, ОСОБА_3 , на час відкриття спадщини, заявницею а ні суду першої інстанції, а ні суду апеляційної інстанції не надано. Адвокат Токаленко В.М. повідомила суд апеляційної інстанції, що інших доказів, окрім показів свідків, не має.
Досліджуючи та оцінюючи такий доказ, як покази свідка ОСОБА_6 , який на даний час є чоловіком доньки заявниці, судова колегія вважає, що вони не можуть бути доказом, оскільки зазначений свідок повідомив, що перед смертю спадкодавця, він не був у квартирі проживання ОСОБА_8 місяців 8 (вісім) і чи жили разом заявниця з сином на момент смерті сина, свідок не знає. Крім того, його покази, що він з 2000 року був у квартирі раз на п`ять місяців, чи раз у півроку терміном на дві години з метою відремонтувати електрику у квартирі та бачив там як заявницю так і заінтересовану особу ОСОБА_3 , які на його думку жили у квартирі, не свідчать про постійне спільне проживання заявниці зі спадкодавцем, ведення спільного господарства, спільного бюджету.

Свідок ОСОБА_3 , який є батьком спадкодавця, показав, що ОСОБА_2 весь час проживала в квартирі, син також постійно проживав в квартирі. Син помер приблизно вісім років назад, мати ОСОБА_2 проживала з ним більше двадцяти років, доглядала сина. Свідок ОСОБА_3 зазначив, що його син вживав алкогольні напої, лежачим не був, мати йому готувала, прала. Крім цього, свідок вказав, що після розлучення з ОСОБА_2 він з нею та сином проживали всі разом в квартирі, іншого житла у заявника немає. 
Слід зазначити, що наведені покази свідка ОСОБА_3 не повністю узгоджуються з обставинами, викладеними заявницею у заяві, на що адвокат заявниці, у судовому засіданні суду апеляційної інстанції повідомила, що наведені у позові обставини повідомлені ОСОБА_2 , а свідок у судовому засіданні надав саме такі покази.
Показам свідків суд першої інстанції надав оцінку, зазначивши, що не приймає їх до уваги, як такі, що спростовані встановленими у судовому засіданні обставинами, якими виходячи з наведеного рішення є відмінне місце реєстрації спадкоємця та спадкодавця. 
Показаннями свідків за відсутності інших належних доказів не може бути встановлений факт постійного проживання. А враховуючи, що інших доказів заявниця не надала, покази свідка ОСОБА_6 не свідчать про постійне проживання спадкоємця за законом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а покази заінтересованої особи ОСОБА_3 , не в повній мірі узгоджуються з обставинами заяви, та як єдині і з неповнотою, не може бути покладені в основу задоволення заяви.
Щодо суті апеляційної скарги
Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права ( ст. 375 ЦПК України).
Наведені доводи апеляційної скарги не надали підстав для скасування рішення суду першої інстанції, порушення норм процесуального закону судовою колегією не встановлено, а тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст. ст. 367,374,  375, 382 ЦПК України, суд,

ухвалив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка діє в інтересах ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 17 вересня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий  І.В. Склярська

Судді: Л.П. Воронцова 

В. В. Майданік

Повний текс постанови складений 05 листопада 2025 року.