П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

27 жовтня 2025 р.	м. Одеса	Справа № 420/5316/25	

Перша інстанція: суддя Караван Р.В.

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:
головуючого   судді - Вербицької Н.В.,
                                           суддів – Джабурії О.В.,
  Кравченка К.В.,
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційні скарги Територіального управління Державної судової адміністрації України в Херсонській області та ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 05 червня 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Херсонській області про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії,

                                                  В С Т А Н О В И Л А:

18 лютого 2025 року ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з позовною заявою, в якій просив:
- визнати протиправними дії Територіального управління Державної судової адміністрації України в Херсонській області щодо не виплати йому передбаченого ст. 117 КЗпП України відшкодування в розмірі його середнього заробітку за шість місяців затримки розрахунку після звільнення;
- зобов`язати Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Херсонській області здійснити нарахування та виплату відшкодування в розмірі його середнього заробітку за шість місяців затримки розрахунку після звільнення;
- стягнути з Територіального управління Державної судової адміністрації України в Херсонській області на його користь витрати на професійну правничу допомогу адвоката пов`язану з розглядом справи в сумі 4 000 грн.
В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначив, що він з 06.02.2024 звільнений з посади секретаря судового засідання Білозерського районного суду Херсонської області. Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 30.01.2025 року у справі №420/9473/24, зобов`язано відповідача здійснити нарахування і виплату ОСОБА_1 матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань в розмірі середньомісячної заробітної плати, яка не була йому виплачена при звільненні. Позивач зазначив, що навіть після набрання законної сили постановою суду, відповідачем матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань не виплачена, тобто остаточний розрахунок при звільненні з позивачем досі не проведений. Викладене, на переконання позивача, є підставою для нарахування і виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, у відповідності до приписів ст.117 КЗпП. 
Відповідач заперечував проти задоволення позову, зазначаючи, що на виконання постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 30.01.2025 року у справі №420/9473/24 Територіальним управлінням Державної судової адміністрації України в Херсонській області здійснено нарахування матеріальної допомоги ОСОБА_1 . Сума заборгованості становить 6637,23 гривень, після сплати податків становить 5110,67 гривень.   З метою виконання рішень судів на користь суддів та працівників апаратів судів Державною судовою адміністрацією України наказом № 53 від 11.02.2025 року затверджено паспорт бюджетної програми та кошторис ТУ ДСАУ в Херсонській області на 2025 рік за КПКВК 0501150 "Виконання рішень судів на користь суддів та працівників апаратів судів" в сумі 23, 4 тис. гривень. Станом на 01.01.2025 року на виконанні у Територіального управління Державної судової адміністрації України в Херсонській області знаходиться 32 рішення, серед яких і рішення по справі 420/9473/24 від 30.01.2025, на загальну суму 2348,699 тис. гривень. Стягнення коштів здійснюється безпосередньо ДКСУ з вищезазначеної бюджетної програми, що в свою чергу позбавляє ТУ ДСА самостійно виконати рішення. Крім того, відповідач зазначив, що при обрахунку середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суд має застосувати принцип співмірності.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 05 червня 2025 року позовну заяву ОСОБА_1 задоволено. Крім того, стягнуто з ТУДСА в Херсонській області на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу в сумі 3 000 грн.
Не погодившись з прийнятим рішенням, позивач і відповідач подали апеляційні скарги, в яких посилаючись на невірне застосування судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просять скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, позивач - про задоволення позовних вимог шляхом стягнення більшої суми середнього заробітку та витрат на правничу допомогу, відповідач - про часткове задоволення позовних вимог шляхом нового обрахунку середнього заробітку з урахуванням робочих днів та застосуванням до суми середнього заробітку принципу співмірності.
Відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України справа розглядається в порядку письмового провадження.
Заслухавши доповідача, дослідивши доводи апеляційних скарг, матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, правової оцінки обставин у справі, колегія суддів зазначає наступне.
Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що наказом Білозерського районного суду Херсонської області від 05 лютого 2024 року № 01-68/04 звільнено ОСОБА_1 , секретаря судового засідання Білозерського районного суду Херсонської області із займаної посади 06 лютого 2024 року за угодою сторін, відповідно до частини другої статті 86 Закону України «Про державну службу» та пункту 1 частини першої статті 36 КЗпП України.
Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 30.01.2025 року у справі №420/9473/24, серед іншого зобов`язано Територіальне управління державної судової адміністрації України в Херсонській області здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань в розмірі середньомісячної заробітної плати на підставі наказу в.о. керівника апарату Білозерського районного суду Херсонської області за № 01-68/20 від 14.12.2023 року з утриманням передбачених законом податків і обов`язкових платежів.
Представник позивача звернувся до Територіального управління ДСА України в Херсонській області з адвокатським запитом від 06.02.2025, в якому зокрема просив нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за 6 місяців затримки розрахунку при звільненні відповідно до вимог ст. 117 КЗпП України та надати документальне підтвердження виконання вимог закону, а також надати довідку про розмір середнього заробітку ОСОБА_1 
Територіальне управління ДСА України в Херсонській області листом від 12.02.2025 № 03-199/25 спрямувало довідку про розмір середнього заробітку ОСОБА_1 та зазначило, що документальні підтвердження стосовно виконання зазначених у запиті документів в Територіальному управлінні відсутні.
Згідно довідки про доходи ОСОБА_1 № 02-167/25 від 10.02.2025 останньому в грудні 2023 року нарахована заробітна плата в сумі 6 700,00 грн, а в січні 2024 – 7 100,000 грн.
На виконання постанови по справі №420/9473/24 ТУ ДСА в Херсонській області здійснено нарахування матеріальної допомоги ОСОБА_1 . Сума заборгованості становить 6 637,23 гривень. Сума перерахунку після сплати податків становить 5110,67 гривень, однак зазначені кошти позивачу наразі не виплачені, у зв`язку із відсутністю фінансування на цю мету.
Вважаючи, що позивач має право на виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, ОСОБА_1 звернувся до суду з цим позовом.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що тривале невиконання рішення про остаточний розрахунок при звільненні є підставою для застосування до позивача відповідальності передбаченої ст.117 КЗпП України, відповідно до якої сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні стягується не більше ніж за 6 місяців.
Судова колегія частково погоджується з висновками суду першої інстанції, враховуючи наступне.
Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 116 Кодексу законів про працю України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про  розрахунок.  Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.
У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.
Відповідно до ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування  за час затримки  визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як  за  період, встановлений частиною першою цієї статті.
Отже, законодавством установлений обов`язок роботодавця провести в день звільнення працівника виплату йому всіх сум, що належать від підприємства, установи, організації. Водночас  за  невиконання такого обов`язку встановлена відповідальність для роботодавця (виплата працівникові середнього заробітку  за  весь  час затримки  по день фактичного  розрахунку) у випадку відсутності спору про розмір сум та у випадку, коли такий спір вирішено на користь працівника.
Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема, захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати  за  виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.
Аналогічні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц, від 26.02.2020 у справі №821/1083/17, постановах Верховного Суду від 16.07.2020 у справі №400/2884/18, від 16.07.2020 у справі №812/1259/17, від 16.07.2020 у справі №825/1540/17, від 30.04.2020 у справі №140/2006/19, від 13.08.2020 у справі №808/610/18.
У постановах від 21 квітня 2021 року у справі №  360/3574/19, від 21 липня 2021 року у справі №  340/996/20, від 21 жовтня 2021 року у справі №  640/14764/20, від 18 листопада 2021 року у справі №  600/1071/20-а, від 05 квітня 2023 року у справі №  420/12157/21, від 06 липня 2023 року у справі №  580/3240/19  тощо, Верховний Суд акцентував увагу на тому, що установивши при розгляді справи про стягнення середньої заробітної плати у зв`язку із  затримкою розрахунку  при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення або в разі його відсутності в цей день – наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про  розрахунок,  суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника  середній заробіток за  весь період  затримки розрахунку,  а в разі непроведення його до розгляду справи – по день ухвалення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини.
Надаючи оцінку застосуванню положень статті 117 КЗпП України, Верховний Суд неодноразово наголошував у своїх постановах, зокрема, від 30 квітня 2020 року у справі №  140/2006/19, від 26 листопада 2020 року у справі №  520/1365/2020, від 29 листопада 2021 року у справі №  120/313/20-а  та інших, на обов`язку визначення розміру відшкодування/середнього заробітку органом, який виносить рішення по суті спору.
Тобто установивши порушення законодавства про оплату праці , що створює підставу для відповідальності роботодавця  за  статтею 117 КЗпП України, суд повинен визначити розмір як суми, яка не була виплачена працівникові при звільненні, так і суми середнього заробітку  за час затримки розрахунку  при звільненні.
На необхідності відповідного обчислення Верховний Суд також наголосив у постановах від 21 березня 2023 року у справі №  640/11699/21, від 11 квітня 2023 року у справі №  640/19047/21, від 29 червня 2023 року у справі №  640/13028/21.
Матеріалами справи підтверджується, що на виконання постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 30.01.2025 року у справі №420/9473/24 ТУ ДСА в Херсонській області здійснено нарахування матеріальної допомоги ОСОБА_1 за 2023 рік у розмірі - 6 637,23 гривень (без відрахування податків та зборів), однак виплату заборгованості на даний  час  не здійснено.
З аналізу статті 117 КЗпП України в чинній редакції слідує, що для роботодавця, з вини якого звільненому працівникові не виплачено у день звільнення належні йому суми, наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність у вигляді сплати працівникові середнього заробітку  за  весь  час затримки  по день фактичного  розрахунку,  але не більш як  за  шість місяців.
Враховуючи, що ОСОБА_1 звільнено з Білозерського районного суду Херсонської області 06.02.2024 року та на даний  час  повний  розрахунок  не проведено, відповідно період  затримки розрахунку  при звільненні складає більше шести місяців.
Щодо вірності обрахунку судом першої інстанції розміру середнього заробітку, судова колегія зазначає наступне.
Середній заробіток обчислюється відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі – Порядок №100).
Згідно з пунктом 2 Порядку №100 середньомісячна заробітна плата, зокрема, обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.
Відповідно до пункту 8 Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
З викладеного вбачається, що суд першої інстанції вірно розрахував середньоденну заробітну плату позивача, яка відповідно до довідки про доходи ОСОБА_1 № 02-167/25 від 10.02.2025 становить 313,64 грн (грудень 2023 6 700 грн +січень 2024 7 100 грн / 44дні).
Доводи позивача, що судом помилково не враховано до доходу позивача за останні два місяці матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань в сумі 6637,23 грн, відповідно до постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 30.01.2025 у справі № 420/9473/24, колегія суддів вважає помилковими, оскільки не виплачена допомога підлягала виплаті при звільненні позивачу у лютому 2024 році, грошове забезпечення за який не входить в проведений розрахунок.
Натомість, вірними є доводи апеляційної скарги відповідача, що розрахунок середньоденної заробітної плати у розмірі 313,64 грн помилково здійснювався судом першої інстанції, виходячи із календарних днів, в той час, як повинен здійснюватись з урахуванням робочих днів.
Відповідно до ст.117 КЗпП України, шестимісячний період в даному випадку становить з 07.02.2024 по 06.08.2024 – 130 робочих днів (лютий-17, березень- 21, квітень- 22, травень-23, червень-20, липень-23, серпень - 4)
Отже, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, який має бути нарахований та сплачений на користь позивача становить 41 163,20 грн (313,64х130).
Судова колегія погоджується і з доводами апелянта в частині застосування принципу співмірності.
Так, Велика Палата Верховного Суду в постанові по справі від 08.10.2025 у справі № 489/6074/23 відступила від висновку Касаційного адміністративного суду, викладених у постанові від 6 грудня 2024 року у справі № 440/6856/22 щодо неможливості застосування до спірних сум принципу співмірності.
ВП ВС зазначила, що розглядаючи спори про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні після 19 липня 2022 року, необхідно брати до уваги  співмірність  заявленої до стягнення суми відшкодування з огляду на конкретні обставини справи. При здійсненні такої оцінки необхідно керуватися  критеріями, встановленими Великою Палатою Верховного Суду у постанові ВП ВС від 26.06.2019 у справі №  761/9584/15-ц, зокрема, враховувати розмір простроченої заборгованості, її співвідношення із середнім заробітком, поведінку сторін тощо для забезпечення справедливого балансу інтересів сторін трудових правовідносин. 
Розмір відшкодування суд може зменшити незалежно від ступеня задоволення позовних вимог про стягнення належних звільненому працівникові сум. Однак загальний період нарахування компенсації не може перевищувати шести місяців.
Отже, для цілей обчислення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 07 лютого 2024 року (наступний після звільнення день) по 06 липня 2024 року  встановленню підлягає: 
(1) розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, обчислений за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100; 
(2) загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат; 
(3) частку коштів, яка була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат; (4) частку коштів, яку не було виплачено позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних при звільненні виплат.
Тобто в даному випадку стягненню на користь позивача підлягає такий відсоток суми середнього заробітку, який би відповідав відсотку несвоєчасно виплаченої суми по відношенню до загальної суми, що належала йому при звільненні.
Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом в постановах по справі № 560/5923/24 від 27 березня 2025 року, по справі № 620/7207/24 від 24 квітня 2025 року.
Для належного розгляду справи спочатку необхідно встановити загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат.
Так, з обставин справи вбачається, що не виплачена позивачу при звільненні сума матеріальної допомоги, на виконання рішення по справі № 420/9473/24 становить 6 637,23 гривень.
З матеріалів справи № 420/9473/24 вбачається, що при звільненні позивачу нараховано до виплати 10 392,49 грн. 
Отже, загальна сума, яка належала позивачу при звільненні становить – 17 029,72 грн (10 392,49 +6 637,23).
З викладених розрахунків вбачається, що істотність частки несвоєчасно виплаченого грошового забезпечення 6 637,23 грн від  загального розміру належних позивачеві при звільненні виплат становить 38,97 % (6 637,23/ 17029,72*100).
Судова колегія враховує, що невиконання відповідачем постанови по справі № 420/9473/24 відбувається з незалежних від нього підстав.
Так, виконання зазначеного рішення суду можливо лише за рахунок коштів бюджетної програми 0501150 "Виконання рішень судів на користь суддів та працівників апаратів судів" Державною казначейською службою України.
Бюджетні асигнування на погашення заборгованості визначаються законом про Державний бюджет України на відповідний рік.
З метою виконання рішень судів на користь суддів та працівників апаратів судів Державною судовою адміністрацією України наказом № 53 від 11.02.2025 року затверджено паспорт бюджетної програми та кошторис ТУ ДСАУ в Херсонській області на 2025 рік за КПКВК 0501150 "Виконання рішень судів на користь суддів та працівників апаратів судів" в сумі 23,4 тис. гривень.
Наразі відповідно до плану асигнувань на 2025 рік здійснюється безспірне списання виконавчого збору за постановою ВПВР УЗПВ ПМУ МЮ (м. Одеса) від 08.09.2023 ВП №72735077 у розмірі 26800,00 грн.
Станом на 01.01.2025 року на виконанні у Територіального управління Державної судової адміністрації України в Херсонській області знаходиться 32 рішення, серед яких і рішення по справі 420/9473/24 від 30.01.2025, на загальну суму 2348,699 тис. гривень.
Таким чином, стягнення коштів здійснюється безпосередньо Державною казначейською службою України з вищезазначеної бюджетної програми, що в свою чергу позбавляє ТУ ДСА України в Херсонській області самостійно виконати дане рішення.
Враховуючи встановлені обставини справи, зокрема підстави несвоєчасного виконання рішення відповідачем, колегія суддів вважає за можливе застосувати в даному випадку принцип пропорційності.
Як встановлено вище, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, який має бути нарахований та сплачений на користь позивача становить 41 163,20 грн. 
Істотність частки несвоєчасно виплаченого грошового забезпечення 6 637,23 грн від  загального розміру належних позивачеві при звільненні виплат становить 38,97 %.
Виходячи з принципу пропорційності, виплаті на користь позивача підлягає середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні у розмірі 16 041,30 грн, тобто 38,97% від 41 163,20 грн.
Аналогічна правова позиція щодо застосування принципу пропорційності застосована Верховним Судом в постанові по справі № 420/12808/23 від 09 вересня 2025 року.
Щодо доводів апеляційної скарги позивача, що суд першої інстанції повинен був не зобов`язати нарахувати та виплатити суму середнього заробітку, а стягнути її на користь позивача, колегія суддів зазначає наступне.
За приписами ч.5 ст.308 КАС України, суд апеляційної інстанції не може розглядати позовні вимоги та підстави позову, що не були заявлені в суді першої інстанції.
Як вбачається з прохальної частини позовної заяви, ОСОБА_1 просив суд здійснити саме нарахування та виплату середнього заробітку, а тому суд першої інстанції вірно задовольнив позовні вимоги саме у такий спосіб, як просив позивач.
Щодо доводів позивача, що суд першої інстанції безпідставно зменшив розмір витрат на правничу допомогу адвоката з 4000 грн до 3000 грн, колегія суддів зазначає наступне.
Варто врахувати, що доводи позивача стосовно відсутності клопотання відповідача про зменшення витрат на правничу допомогу спростовуються матеріалами справи.
Так, в клопотанні про зменшення витрат, відповідач цілком обґрунтовано зазначив, що позовні заяви цієї категорії є типовими, не потребують значного часу та витрат на їх складання, обсяги роботи при складанні однотипних позовних заяв не потребують докладання зусиль у порівнянні із опрацюванням іншої категорії справ.
Суд першої інстанції дослідив як заяву позивача про стягнення витрат на правничу допомогу з наданими доказами, так і клопотання відповідача про зменшення таких витрат, врахував правові висновки ВС та ВПВС і дійшов вірного висновку щодо зменшення витрат на правничу допомогу з 4000 грн до 3000 грн, з урахуванням принципу обґрунтованості й пропорційності розміру судових витрат до предмета спору, співмірності розміру судових витрат зі складністю справи та наданих адвокатом послуг, часом, витраченим адвокатом на надання відповідних послуг, обсягом наданих послуг та значенням справи для сторони.
Щодо поданого позивачем клопотання про стягнення витрат на правничу допомогу в суд апеляційної інстанції, відповідного до якого позивач просить стягнути з Територіального управління Державної судової адміністрації України в Херсонській області за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу адвоката пов`язану зі справою, які підлягають сплаті, в сумі 4000 (чотири тисячі) гривень, колегія суддів зазначає наступне.
Згідно ст. 322 КАС України суд апеляційної інстанції під час розгляду апеляційної скарги вирішує питання щодо розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції. 
Інтереси ОСОБА_1 по зазначеній справі представляє адвокат Строілов С.О. на підставі Договору № 2/24/9 від 20.02.2024 року про надання правової допомоги, згідно п. 4.2. якого за правничу допомогу передбачену в п. 1.2. Договору клієнт сплачує адвокату винагороду (гонорар), а розмір винагороди адвоката за надання правничої допомоги, умови та порядок розрахунків визначаються сторонами в додаткових угодах до цього Договору (Договір наявний в матеріалах справи). 
За умовами додаткової угоди №1 від 20.02.2024 року до договору про правову допомогу, сторони домовились, що вартість винагороди (гонорару) адвоката за надання клієнту правничої допомоги за одну годину роботи адвоката становить 1000 (одна тисяча) гривень, а винагорода (гонорар) адвоката за представництво в суді оплачується клієнтом протягом п`яти робочих днів після виконання рішення суду в частині стягнення на користь Клієнта судових витрат на правничу допомогу адвоката (додаткова угода наявна в матеріалах справи). 
Згідно акту № 5 від 23.07.2025 року, який містить детальний опис обсягу наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, а також час, витрачений адвокатом на виконання таких робіт (наданих послуг), загальний час витрачений адвокатом для захисту інтересів клієнта пов`язаних з розглядом П`ятим апеляційним адміністративним судом адміністративної справи №420/5316/25 становить 4 годин, а загальна вартість винагороди (гонорару) адвоката становить 4000 гривень.
Відповідачем подано клопотання про зменшення витрат на правничу допомогу, в якому ТУ ДСА в Херсонській області звернуло увагу суду на неспівмірності заявленої до стягнення суми витрат на правничу допомогу із розглядуваним спором, оскільки предмет спору у справі є не складним, містить лише один епізод спірних відносин, не потребує вивчення великого обсягу фактичних даних, обсяг і складність складених процесуальних документів не є значними, підготовка апеляційної скарги, обсяг якої 2 аркуші та відзиву на 1 аркуші не вимагали значного обсягу юридичної і технічної роботи.          Розглянувши подане ОСОБА_1 клопотання, разом із актом виконаних робіт та клопотання У ДСА в Херсонській області про зменшення витрат, колегія суддів зазначає наступне.
Статтею 30 Закону України “Про адвокатуру та адвокатську діяльність” визначено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
З аналізу вищевикладеного, видно, що адвокатський гонорар може існувати в двох формах - фіксований розмір та погодинна оплата. Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплату гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість такої години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 24 червня 2021 року у справі № 922/902/19.
Колегія суддів акцентує увагу на прецедентній практиці ЄСПЛ (§ 23 справи «Санді Таймс проти Об`єднаного Королівства (№ 2)» (Sunday Times v. UK (№2) від 6.11.1980, скарга № 6538/74), відповідно до якої відшкодування судових витрат передбачає встановлення їх реальності,   необхідності і, більше того, розумності їх розміру.
Таким чином, на суд покладаються вимоги не тільки формально дослідити умови виконання договору про надання правової допомоги, а й встановити співмірність визначеної суми з урахуванням індивідуальних обставин кожної справи.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Отже, з аналізу викладених вище правових норм вбачається, що суд, приймаючи рішення про відшкодування витрат на правничу допомогу, повинен орієнтуватись на співмірність таких витрат та їх реальну вартість.
Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом в постанові по справі № 520/15410/23 від 08 травня 2025 року.
Оцінюючи наведені представником апелянта відомості, колегія суддів вважає об`єктивно завищеним заявлений представником позивача час на написання апеляційної  скарги, адже адвокат був вже обізнаним з предметом спору, спеціальним нормативним регулюванням та актуальною судовою практикою, оскільки досліджував відповідні питання під час складення позовної заяви. За таких обставин визначений адвокатом час, який ним затрачено на підготовку апеляційної скарги (3 години) є об`єктивно завищеним.
Таким чином, оцінюючи співмірність заявлених до відшкодування витрат на правову допомогу, що корелюється з прецедентною практикою ЄСПЛ, враховуючи критерій необхідності отримання правової допомоги, складності даної справи, її значення для сторін, колегія суддів вважає за доцільне зменшити заявлену до відшкодування позивачем суму до 3  000 грн.
Суд першої інстанції, зробивши вірний висновок про необхідність виплати та розрахунку середнього заробітку, невірно визначив суму середнього заробітку, яка підлягає стягненню на користь позивача. 
Відповідно до п.1, п.4 ч.1 ст.317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга ТУ ДСА в Херсонській області підлягає частковому задоволенню, рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині суми середнього заробітку, який стягується на користь позивача. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишається без змін.
Враховуючи, що дана справа правомірно віднесена судом першої інстанції до категорії незначної складності та розглядалась за правилами спрощеного провадження, що підтверджується ухвалою суду про відкриття провадження від 21 лютого 2025 року,  постанова суду апеляційної інстанції може бути оскаржена до Верховного Суду лише з підстав, передбачених пп. "а"-"г" п.2 ч.5 ст.328 КАС України.           
Керуючись ст.ст. 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328 КАС України, судова колегія

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу Територіального управління Державної судової адміністрації України в Херсонській області – задовольнити частково.
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 05 червня 2025 року – змінити, виклавши третій абзац його резолютивної частини в наступній редакції:
Зобов`язати Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Херсонській області здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 передбаченого ст. 117 КЗпП України відшкодування в розмірі його середнього заробітку за шість місяців затримки розрахунку після звільнення в сумі 16 041,30 грн (шістнадцять тисяч сорок одна гривня тридцять копійок).
В іншій частині рішення Одеського окружного адміністративного суду від 05 червня 2025 року – залишити без змін.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Територіального управління Державної судової адміністрації України в Херсонській області на користь ОСОБА_1 судові витрати на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції у розмірі 3 000,00 (три тисячі) гривень.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення з підстав, передбачених ст.328 КАС України.

Головуючий:                                                                                 Н.В.Вербицька
Суддя:                                                                                 О.В.Джабурія
          Суддя:                                                                                          К.В.Кравченко