ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
18 листопада 2025 року                                                 
м. Київ
 
справа № 495/1355/21
провадження № 61-1731св24
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: 
 
Сердюка В. В. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Фаловської І. М.,
 
учасники справи:
заявник -  ОСОБА_1 ,
стягувач - Акціонерне товариство «Державний ощадний банк України»,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» на ухвалу Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 14 квітня 2021 року у складі судді Боярського О. О. та постанову Одеського апеляційного суду від 14 грудня 2023 року у складі колегії суддів Дришлюка А. І., Громіка Р. Д.,                  Сегеди С. М.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовних вимог
 
У березні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою на дії та рішення приватного виконавця, у якій просив:
- визнати протиправними дії приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Колечка Д. М. щодо прийняття постанови про відкриття виконавчого провадження за виконавчим листом № 2-481/11, виданим Білгород-Дністровським міськрайонним судом Одеської області 09 червня 2011 року;
- визнати незаконною та скасувати постанову ВП № НОМЕР_1 від 18 лютого
2021 року приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Колечка Д. М. про відкриття виконавчого провадження за виконавчим листом № 2-481/11, виданим Білгород-Дністровським міськрайонним судом Одеської області 09 червня 2011 року.
 
Скаргу мотивовано тим, що строк пред`явлення виконавчого листа № 2-481/11, виданого Білгород-Дністровським міськрайонним судом Одеської області 
09 червня 2011 року, в результаті його повернення стягувачу 30 червня 2017 року було перервано. Встановлено новий строк пред`явлення його до виконання - 
30 червня 2020 року. Разом із тим, приватним виконавцем Колечком Д. М. 
18 лютого 2021 року прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження за НОМЕР_1, тобто поза межами трирічного строку пред`явлення виконавчого листа 
 
Короткий зміст ухвали суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції
 
Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області ухвалою від 14 квітня 2021 року, залишеною без змін постановою Одеського апеляційного суду                               від 14 грудня 2023 року, скаргу ОСОБА_1 задовольнив.
 
Визнав протиправними дії приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Колечка Д. М. щодо прийняття постанови про відкриття виконавчого провадження за виконавчим листом № 2-481/11, виданим Білгород-Дністровським міськрайонним судом Одеської області 09 червня 2011 року.
 
Визнав незаконною та скасував постанову ВП № НОМЕР_1 від 18 лютого 2021 року приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Колечка Д. М.
про відкриття виконавчого провадження за виконавчим листом № 2-481/11, виданим Білгород-Дністровським міськрайонним судом Одеської області 09 червня 2011 року.
 
Задовольняючи скаргу, суди керувалися тим, що повернення виконавчого документа без прийняття до виконання з підстав, визначених у частині четвертій статті 4 та  частині третій статті 5 Закону України «Про виконавче провадження», не перериває строк пред`явлення такого документа до виконання.
 
Апеляційний суд, встановивши, що за період із 30 червня 2017 року до моменту відкриття виконавчого провадження 18 лютого 2021 року виконавчий лист повертався стягувачу лише на підставі частини четвертої статті 4 Закону України «Про виконавче провадження», тобто без прийняття до виконання, що не є підставою для переривання строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання,  виснував, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що звернення стягувача із заявами 24 червня 2019 року, 04 листопада 2019 року, 11 лютого                      2020 року до державного та приватних виконавців не переривало строку пред`явлення виконавчого документа до виконання.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
 
29 січня 2024 року АТ «Державний ощадний банк України», засобами поштового зв`язку, звернулося до Верховного Суду із касаційною скаргою на ухвалу Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 14 квітня 2021 року та постанову Одеського апеляційного суду від 14 грудня 2023 року у цій справі, у якій заявник, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати ухвалу Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області                 від 14 квітня 2021 року та постанову Одеського апеляційного суду від 14 грудня                2023 року і ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні скарги.
 
АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
 
У касаційній скарзі заявник посилається на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, зокрема вказує, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування:
норми права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2018 року у справі № 727/1256/16-ц (провадження № 14-229цс18), постанові Верховного Суду України від 05 жовтня 2016 року у справі № 910/18165/13;
статті 367 ЦПК України без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду                           від 25 листопада 2020 року у справі № 752/1839/16-ц (провадження № 61-976св20), від 11 листопада 2020 року у справі № 760/16979/15-ц (провадження № 61-4848св19.
 
Заявник зазначає, що 13 лютого 2020 року приватним виконавцем виконавчого округу Одеської області Щербаковим Ю. С. прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа 
№ 2-481/11, виданого 09 червня 2011 року Білгород-Дністровським міськрайонним судом Одеської області, та 19 липня 2020 року повідомив стягувача про повернення виконавчого документу стягувача без прийняття до виконання. Таким чином, на переконання заявника, строк пред`явлення виконавчого документу перервано та закінчувався цей строк 19 лютого 2023 року.
 
Звертає увагу, що суд апеляційної інстанції не надав належної оцінки постанові приватного виконавця виконавчого округу Одеської Щербакова Ю. С. про відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_2 від 13 лютого 2020 року.
Вказує, що суд апеляційної інстанції не розглянув клопотання банку про залучення до справи органу прокуратури, оскільки позов у справі № 2-481/11 подано Білгород-Дністровською міжрайонною прокуратурою в інтересах держави в особі                             ВАТ «Державний ощадний банк України».
 
Провадження у суді касаційної інстанції
 
Верховний Суд ухвалою від 05 квітня 2024 року відкрив касаційне провадження за поданою касаційною скаргою, витребував матеріали справи та надав строк для подання відзиву на касаційну скаргу.
 
Підставою відкриття касаційного провадження є пункт 1 частини другої статті 
389 ЦПК України.
 
30 квітня 2024 року до Верховного Суду надійшли витребувані матеріали справи.
 
Доводи відзиву на касаційну скаргу
 
У відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_1 просить касаційну скаргу залишити без задоволення а оскаржувані судові рішення без змін.
 
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція Верховного Суду
 
За положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої статті 389 ЦПК України, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає.
 
Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Виконавче провадження, як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (стаття 1 Закону України «Про виконавче провадження»).
 
Статтею 447 ЦПК України визначено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.
 
Згідно з частиною другою статті 4 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець є представником влади і здійснює примусове виконання судових рішень, постановлених іменем України, та рішень інших органів (посадових осіб), виконання яких покладено на державну виконавчу службу, у порядку передбаченому законом.
 
За частиною другою статті 11 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом.
 
Частина перша статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» встановлює, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
 
Відповідно до пункту 1 частини другої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.
 
Згідно з частиною першою, четвертою статті 12 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчі документи можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох років, крім посвідчень комісій по трудових спорах та виконавчих документів, за якими стягувачем є держава або державний орган, які можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох місяців.
 
Строки пред`явлення виконавчого документа до виконання перериваються у разі: 1) пред`явлення виконавчого документа до виконання; 2) надання судом, який розглядав справу як суд першої інстанції, відстрочки або розстрочки виконання рішення.
 
У разі повернення виконавчого документа стягувачу у зв`язку з неможливістю в повному обсязі або частково виконати рішення строк пред`явлення такого документа до виконання після переривання встановлюється з дня його повернення, а в разі повернення виконавчого документа у зв`язку із встановленою законом забороною щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, а також проведення інших виконавчих дій стосовно боржника - з дня закінчення строку дії відповідної заборони (частина п`ята статті 12 Закону України «Про виконавче провадження»).
 
Відповідно до частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий документ повертається стягувачу, якщо: 1) стягувач подав письмову заяву про повернення виконавчого документа; 2) у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, а здійснені виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними; 3) стягувач відмовився залишити за собою майно боржника, нереалізоване під час виконання рішення, за відсутності іншого майна, на яке можливо звернути стягнення;                              4) стягувач перешкоджає проведенню виконавчих дій або не здійснив авансування витрат виконавчого провадження, передбачене статтею 43 цього Закону, незважаючи на попередження виконавця про повернення йому виконавчого документа; 5) у результаті вжитих виконавцем заходів неможливо встановити особу боржника, з`ясувати місцезнаходження боржника - юридичної особи, місце проживання, перебування боржника - фізичної особи (крім випадків, коли виконанню підлягають виконавчі документи про стягнення аліментів, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом чи іншим ушкодженням здоров`я, у зв`язку з втратою годувальника, про відібрання дитини, а також виконавчі документи, за якими мають бути стягнуті кошти чи інше майно, та інші виконавчі документи, що можуть бути виконані без участі боржника); 6) у боржника відсутнє визначене виконавчим документом майно, яке він за виконавчим документом повинен передати стягувачу в натурі; 7) боржник - фізична особа (крім випадків, коли виконанню підлягають виконавчі документи про стягнення аліментів, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом чи іншим ушкодженням здоров`я, у зв`язку із втратою годувальника, а також виконавчі документи про відібрання дитини) чи транспортні засоби боржника, розшук яких здійснювався поліцією, не виявлені протягом року з дня оголошення розшуку; 8) відстрочка виконання рішення, надана судом, яким постановлено рішення, не закінчилася; 9) законом встановлено заборону щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, якщо в нього відсутнє інше майно чи кошти, на які можливо звернути стягнення, а також щодо проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, що виключає можливість виконання відповідного рішення;                   10) відсутня його згода на заміщення приватного виконавця у випадках, передбачених Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів»; 11) запроваджено тимчасову адміністрацію банку-боржника, крім рішень немайнового характеру.
 
Повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 12 цього Закону (частина п`ята статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» у редакції, чинній станом на 18 лютого 2021 року).
 
Відповідно до частини четвертої статті 4 та частини третьої статті 5 Закону України  «Про виконавче провадження» виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред`явлення, якщо: 1) рішення, на підставі якого видано виконавчий документ, не набрало законної сили (крім випадків, коли рішення у встановленому законом порядку допущено до негайного виконання); 2) пропущено встановлений законом строк пред`явлення виконавчого документа до виконання; 3) боржника визнано банкрутом; 4) Національним банком України прийнято рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку-боржника; 5) юридичну особу - боржника припинено; 6) виконавчий документ не відповідає вимогам, передбаченим цією статтею, або якщо стягувач не подав заяву про примусове виконання рішення відповідно до статті 26 цього Закону; 7) виконання рішення не передбачає застосування заходів примусового виконання рішень;                            8) стягувач не надав підтвердження сплати авансового внеску, якщо авансування є обов`язковим; 9) виконавчий документ не підлягає виконанню органами державної виконавчої служби, приватним виконавцем; 10) виконавчий документ пред`явлено не за місцем виконання або не за підвідомчістю.
 
Приватний виконавець має право повернути виконавчий документ стягувачу без прийняття до виконання: 1) якщо на момент подачі стягувачем заяви про примусове виконання рішення кількість виконавчих документів за рішеннями про стягнення періодичних платежів, заробітної плати, заборгованості фізичних осіб з оплати житлово-комунальних послуг, поновлення на роботі перевищує 20 відсотків загальної кількості виконавчих документів, що перебувають на виконанні у приватного виконавця; 2) в інших випадках, передбачених законом.
 
Велика Палата Верховного Суду у справі № 201/13239/15-ц (провадження 
№ 14-75цс22) виснувала, що: «приписи законодавства для ефективності їхнього застосування слід тлумачити з урахуванням вимоги розумності (розсудливості). 
У випадку повернення виконавчого документа стягувачеві без прийняття до виконання можливість переривання строку пред`явлення виконавчого документа до виконання зазначеній вимозі не відповідає. Вочевидь, нерозумно застосовувати інститут переривання строку пред`явлення виконавчого документа до виконання, коли виконавчий документ був повернутий стягувачеві без прийняття до виконання, зокрема, через пропуск встановленого законом строку пред`явлення цього документа до виконання (пункт 2 частини четвертої статті 4 Закону № 1404-VIII), коли виконавчий документ не відповідає вимогам, передбаченим статтею 4 Закону                     № 1404-VIII (пункт 6 частини четвертої цієї статті); коли його пред`явлено не за місцем виконання або не за підвідомчістю (пункт 10 частини четвертої статті 4 Закону                       № 1404-VIII). Отже, приписи частини четвертої статті 4 та пунктів 1 і 2 частини третьої статті  5 Закону № 1404-VIII щодо повернення виконавчого документа стягувачеві без прийняття до виконання не передбачають можливості застосування приписів статті 12 цього Закону стосовно переривання строку пред`явлення виконавчого документа до виконання».
 
Суди у цій справі встановили, що:
Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області рішенням від 10 лютого 2011 року у справі № 2-481/11 стягнув солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором  від 24 жовтня 2007 року № 147                                 у сумі 527 504,59 грн;
на підставі цього рішення Білгород-Дністровським міськрайонним судом Одеської області 09 червня 2011 року видано виконавчий лист № 2-481/11 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ВАТ «Державний ощадний банк України» (правонаступником якого є ПАТ «Державний ощадний банк України») в особі ТВБВ                № 10015/0339 філії - Одеського обласного управління ВАТ «Ощадбанк» суму заборгованості за договором відновлювальної кредитної лінії. Вказаний виконавчий лист направлено на примусове виконання до державної виконавчої служби Білгород-Дністровського міськрайонного управління юстиції Одеської області;
30 червня 2017 року старшим державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Білгород-Дністровського міськрайонного управління юстиції Одеської області Чекерською Л. В. прийнято постанову про повернення виконавчого листа № 2-481/11 виданого Білгород-Дністровським міськрайонним судом Одеської області 09 червня 2011 року стягувачу ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії ООУ АТ «Ощадбанк». Про повернення виконавчого листа стягувачу проставлена відповідна відмітка у виконавчому листі та визначено новий строк пред`явлення виконавчого листа до виконання - 30 червня 2020 року;
            18 лютого 2021 року приватним виконавцем виконавчого округу Одеської області Колечком Д. М. прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження                          № НОМЕР_1 щодо примусового виконання виконавчого листа № 2-481/11, виданого Білгород-Дністровським міськрайонним судом Одеської області 09 червня 2011 року;
у розділі відмітки про виконання виконавчого листа № 2-481/11 відомо, що:
24 червня 2019 року виконавчий лист направлено для виконання до приватного виконавця Білгород-Дністровського відділу ДВС Головного територіального управління юстиції в Одеській області;
08 липня 2019 року державним виконавцем повернуто без прийняття до виконання на підставі пункту 6 частини четвертої статті 4 Закону України «Про виконавче провадження»;
31 жовтня 2019 року виконавчий лист направлено для виконання до приватного виконавця Одеського виконавчого округу Цинєва А. О.;
04 листопада 2019 року приватний виконавець Цинєв А. О. повернув без прийняття до виконання виконавчий лист на підставі пункту 6 частини четвертої статті 4 Закону України «Про виконавче провадження»;
11 лютого 2020 року виконавчий лист направлено до приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Щербакова Ю. С. для примусового виконання;
19 лютого 2020 року приватний виконавець Щербаков Ю. С. повернув виконавчого листа стягувачу без прийняття на підставі пункту 6 частини 4 статті 4 Закону України «Про виконавче провадження».
 
Таким чином, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованого висновку, що постанова приватного виконавця виконавчого округу Одеської області                 Колечка Д. М. 18 лютого 2021 року про відкриття виконавчого провадження                            № НОМЕР_1 щодо примусового виконання виконавчого листа № 2-481/11, виданого Білгород-Дністровським міськрайонним судом Одеської області 09 червня 2011 року, прийнята поза межами строку повторного пред`явлення виконавчого документу, який закінчився 30 червня 2020 року.
 
Доводи заявника про те, що суд апеляційної інстанції не надав належної оцінки постанові приватного виконавця виконавчого округу Одеської області                    Щербакова Ю. С. про відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_2 від 13 лютого 2020 року, колегія суддів не бере до уваги, оскільки вказана постанова не спростовує того факту, що приватний виконавець надалі повернув виконавчий лист стягувачу без прийняття на підставі пункту 6 частини 4 статті 4 Закону України «Про виконавче провадження», тобто з підстав, які не впливають на переривання строку пред`явлення виконавчого документа до виконання.
 
Також колегія суддів відхиляє доводи заявника про те, що суд апеляційної інстанції не залучив до розгляду скарги Білгород-Дністровську міжрайонну прокуратуру, оскільки відповідно до статті 450 ЦПК України скарга розглядається у двадцятиденний строк з дня прийняття її до розгляду у судовому засіданні за участю стягувача, боржника і державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби чи приватного виконавця, рішення, дія чи бездіяльність яких оскаржуються. Таким чином, доводи заявника в цій частині не впливають на правильність оскаржуваних судових рішень та не вказують на порушення судами першої та апеляційної інстанцій порядку розгляду скарги. 
 
Колегія суддів також відхиляє доводи заявника про неврахування судами першої та апеляційної інстанцій висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду 
від 26 червня 2018 року у справі № 727/1256/16-ц (провадження № 14-229цс18), постанові Верховного Суду України від 05 жовтня 2016 року у справі № 910/18165/13, оскільки висновки у цій справі та у справі, яка переглядається, а також встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є різними, у кожній із зазначених справ суди виходили з конкретних обставин справи та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.
 
Так, у справі № 727/1256/16-ц (провадження № 14-229цс18) розглядалася скарга на постанову старшого державного виконавця про відмову у відкритті виконавчого провадження. Велика Палата Верховного суду виснувала, що строк пред`явлення виконавчого документа до виконання переривається пред`явленням виконавчого документа до виконання, після переривання строку пред`явлення виконавчого документа до виконання перебіг строку поновлюється, а повернення стягувачу виконавчого документа на підставі заяви не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання.
У справі № 910/18165/13 розглядалася скарга ПАТ АБ «Укргазбанк» на дії органу ДВС щодо визнання протиправними дій органу ДВС стосовно прийняття постанови про відмову у відкритті виконавчого провадження, скасування зазначеної постанови. Скаргу у цій справі заявник обґрунтував тим, що орган ДВС неправомірно відмовив              у відкритті виконавчого провадження з формальних підстав, зокрема, що наданий наказ господарського суду складається з 5 аркушів, які не прошиті, не пронумеровані та не скріплені гербовою печаткою, а заява про відкриття виконавчого провадження подана особою, повноваження якої не підтверджені належним чином завіреною довіреністю.
 
Посилання на різні постанови Верховного Суду, Верховного Суду України із вказівкою про неоднакове застосування норм права у різних справах, у неподібних правовідносинах чи у подібних правовідносинах, але з різними встановленими обставинами, не має правового значення для справи, яка є предметом перегляду, та не свідчить про різне застосування чи тлумачення норм права.
 
Інші доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують та значною мірою зводяться до встановлення протилежних зазначеному обставин та переоцінки доказів.
 
Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).
 
Висновок судів першої та апеляційної інстанцій з урахуванням встановлених у цій справі обставин не суперечать висновкам Верховного Суду, на які посилався заявник у касаційній скарзі.
 
Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. 
 
Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі                 № 373/2054/16-ц, провадження № 14-446цс18).
 
За таких обставин касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а ухвала суду першої інстанції та постанова апеляційного суду - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
За правилами частин першої, другої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
 
Суд апеляційної інстанціївідповідно до вимог статті 367 ЦПК України перевірив законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у місцевому суді.
 
Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (частина друга статті 410 ЦПК України).
 
Доводи касаційної скарги про неправильне застосування судом першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права і порушення норм процесуального права є безпідставними, не спростовують висновків суду першої та апеляційної інстанцій, не дають підстав для скасування оскаржуваних судових рішень.
 
Враховуючи наведене, встановивши відсутність підстав для скасування судових рішень, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін.
 
Щодо судових витрат
 
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
 
Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої 
та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку 
з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
 
Керуючись статтями 400, 401, 402, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
 УХВАЛИВ:
 
Касаційну скаргу Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» залишити без задоволення.
 
Ухвалу Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 14 квітня 2021 року та постанову Одеського апеляційного суду від 14 грудня 2023 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                                    В. В. Сердюк                                                                                                                 С. О. Карпенко                                                                                                                   І. М. Фаловська