ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 вересня 2025 року
м. Хмельницький

Справа № 673/993/24
Провадження № 22-ц/820/1804/25

Хмельницький апеляційний суд у складі колегії
суддів судової палати з розгляду цивільних справ
Ярмолюка О.І. (суддя-доповідач), Грох Л.М., Янчук Т.О.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін справу за позовом заступника керівника Летичівської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Вовковинецької селищної ради Хмельницького району Хмельницької області до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, завданої внаслідок нецільового використання земельної ділянки, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Деражнянського районного суду Хмельницької області від 17 березня 2025 року,

встановив:

1.Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2024 року заступник керівника Летичівської окружної прокуратури (далі – Прокурор) звернувся до суду з позовом в інтересах держави в особі Вовковинецької селищної ради Хмельницького району Хмельницької області (далі – Рада) до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, завданої внаслідок нецільового використання земельної ділянки.
Прокурор зазначив, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом серії ВР №461543 від 13 квітня 2011 року ОСОБА_1 є власницею земельної ділянки площею 10,6531 га, кадастровий номер 6821584400:04:031:0001, розташованої за межами села Клопотівці, Вовковинецької територіальної громади Хмельницького району Хмельницької області, призначеної для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (далі – земельна ділянка).
Упродовж 2011-2019 років ОСОБА_1 , достовірно знаючи про цільове призначення земельної ділянки, без відповідного дозволу за допомогою спеціальної техніки здійснила перенесення поверхневого (ґрунтового) шару землі, створивши таким чином штучну гідроспоруду (греблю), яка перегородила русло водотоку (потічка) для підняття рівня води перед нею, внаслідок чого на частині земельної ділянки утворилися три штучні водойми (ставки) площею 0,9767 га, 0,1378 га і 0,9501 га, що призвело до виведення земель загальною площею 2,0646 га з сільськогосподарського обороту.
Ухвалою Деражнянського районного суду Хмельницької області від 11 липня 2024 року закрито кримінальне провадження про вчинення ОСОБА_1 кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 254 Кримінального кодексу України (далі – КК України), у зв`язку із закінченням строку давності притягнення її до кримінальної відповідальності.
Внаслідок використання ОСОБА_1 земельної ділянки не за цільовим призначенням територіальній громаді в особі Ради завдано майнову шкоду у розмірі 50 382 грн 20 коп.
За таких обставин Прокурор просив суд стягнути з ОСОБА_1 на користь територіальної громади в особі Ради 50 382 грн 20 коп. майнової шкоди.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Деражнянського районного суду Хмельницької області від 17 березня 2025 року позов задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь територіальної громади в особі Вовковинецької селищної ради 50 382 грн 20 коп. шкоди, завданої внаслідок використання земельної ділянки не за цільовим призначенням, яку слід перерахувати на користь Вовковинецької селищної ради за наступними реквізитами: Головне управління казначейства у Хмельницькій області, код ЄДРПОУ 37971775, р/р  НОМЕР_1 , код доходу 21110000.
Суд керувався тим, що внаслідок використання ОСОБА_1 земельної ділянки не за цільовим призначенням територіальній громаді в особі Ради завдано майнову шкоду у розмірі 50 382 грн 20 коп. Факт неправомірного використання ОСОБА_1 земельної ділянки підтверджується наявними у справі доказами, а також ухвалою суду про закриття кримінального провадження і звільнення  ОСОБА_1 від кримінальної відповідальності з нереабілітуючих підстав. У зв`язку з цим відшкодування завданих збитків слід покласти на відповідачку. Використання земельної ділянки не за цільовим призначенням і невідшкодування у подальшому збитків завдає істотної шкоди місцевому бюджету та підриває матеріальну основу місцевого самоврядування, що у свою чергу негативно впливає на економічну незалежність і безпеку держави. Прокурор правомірно звернувся до суду з даним позовом в інтересах держави, оскільки Рада як орган місцевого самоврядування не здійснювала належним чином захист цих інтересів. 

Короткий зміст і узагальнені доводи апеляційної скарги

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову в позові посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність цих обставин, які суд визнав встановленими, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.
Апеляційна скарга мотивована тим, що Прокурор не довів належними та допустимими доказами використання ОСОБА_1 земельної ділянки не за цільовим призначенням і вчинення нею неправомірних дій, а ухвала суду про звільнення відповідачки від кримінальної відповідальності та закриття щодо неї кримінального провадження не може підтверджувати її винуватість у вчиненні кримінального правопорушення. Оскільки в діях ОСОБА_1 відсутній склад цивільного правопорушення, зокрема протиправна поведінка та вина, то на неї не може бути покладено зобов`язання з відшкодування збитків. Розрахунок завданої шкоди мав бути здійснений на відповідному акті перевірки (нагляду) та протоколі про адміністративне правопорушення, натомість Прокурор здійснив такий розрахунок за відсутності вказаних документів. До того ж, Прокурор не наділений повноваженнями на представництво інтересів держави у спірних правовідносинах.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

У відзиві на апеляційну скаргу Прокурор просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, вказавши на його законність та обґрунтованість.
Рада не висловила своєї позиції щодо апеляційної скарги.

2.Мотивувальна частина

Позиція суду апеляційної інстанції

Статтею 375 Цивільного процесуального кодексу України (далі – ЦПК України) встановлено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Встановлені судами першої та апеляційної інстанції обставини

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом серії ВР №461543 від 13 квітня 2011 року, посвідченого Другою Хмельницькою державною нотаріальною конторою (зареєстровано в реєстрі за №1-255), ОСОБА_1 є власницею земельної ділянки. 28 травня 2014 року Реєстраційна служба Деражнянського районного управління юстиції Хмельницької області зареєструвала право власності ОСОБА_1 на земельну ділянку у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (номер відомостей про речове право 5818484).
Упродовж 2011-2019 років ОСОБА_1 , достовірно знаючи про цільове призначення земельної ділянки, без відповідного дозволу за допомогою спеціальної техніки здійснила перенесення поверхневого (ґрунтового) шару землі, створивши таким чином штучну гідроспоруду (греблю), яка перегородила русло водотоку (потічка) для підняття рівня води перед нею, внаслідок чого на частині земельної ділянки утворилися три штучні водойми (ставки) площею 0,9767 га, 0,1378 га і 0,9501 га, що призвело до виведення земель загальною площею 2,0646 га з сільськогосподарського обороту.
Ухвалою Деражнянського районного суду Хмельницької області від 11 липня 2024 року: звільнено ОСОБА_1 від кримінальної відповідальності, передбаченої частиною першою статті 254 КК України, на підставі пункту 2 частини першої статті 49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності; закрито кримінальне провадження №4202424224000000 від 2 січня 2024 року про обвинувачення ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 254 КК України, у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності відповідно до пункту 1 частини другої статті 284 Кримінального процесуального кодексу України; залишено без розгляду цивільний позов прокурора Летичівської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Вовковинецької селищної ради до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, завданої внаслідок нецільового використання земельної ділянки, у розмірі 50 382 грн 20 коп.
В результаті використання ОСОБА_1 земельної ділянки не за цільовим призначенням територіальній громаді в особі Ради завдано майнову шкоду у розмірі 50 382 грн 20 коп.

Мотиви, з яких виходить суд апеляційної інстанції

Статтею 11 Цивільного кодексу України (далі – ЦК України) визначено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.
Відповідно до статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).
За змістом статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.
В силу статті 18 ЗК України до земель України належать усі землі в межах її території, в тому числі острови та землі, зайняті водними об`єктами, які за основним цільовим призначенням поділяються на категорії. Категорії земель України мають особливий правовий режим.
Землі України за основним цільовим призначенням поділяються на такі категорії:  землі сільськогосподарського призначення; землі житлової та громадської забудови; землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення; землі оздоровчого призначення; землі рекреаційного призначення; землі історико-культурного призначення; землі лісового фонду; землі водного фонду; землі промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення (частина перша статті 19 ЗК України).
Статтею 22 Земельного кодексу України (далі – ЗК України) встановлено, що землями сільськогосподарського призначення визнаються землі, надані для виробництва сільськогосподарської продукції, здійснення сільськогосподарської науково-дослідної та навчальної діяльності, розміщення відповідної виробничої інфраструктури, у тому числі інфраструктури оптових ринків сільськогосподарської продукції, або призначені для цих цілей. До земель сільськогосподарського призначення належать: сільськогосподарські угіддя (рілля, багаторічні насадження, сіножаті, пасовища та перелоги); несільськогосподарські угіддя (господарські шляхи і прогони, полезахисні лісові смуги та інші захисні насадження, крім тих, що віднесені до земель інших категорій, землі під господарськими будівлями і дворами, землі під інфраструктурою оптових ринків сільськогосподарської продукції, землі під об`єктами виробництва біометану, які є складовими комплексів з виробництва, переробки та зберігання сільськогосподарської продукції, землі тимчасової консервації тощо).
Згідно з пунктом «а» частини першої статті 91 ЗК України власники земельних ділянок зобов`язані забезпечувати використання їх за цільовим призначенням.
Із положень пункту «ґ» частини першої статті 211 ЗК України слідує, що громадяни та юридичні особи несуть цивільну, адміністративну або кримінальну відповідальність відповідно до законодавства за невиконання вимог щодо використання земель за цільовим призначенням.
Статтею 35 Закону України від 19 червня 2003 року №962-ІV «Про охорону земель» (далі – Закон №962-ІV) визначено, що власники і землекористувачі, в тому числі орендарі, земельних ділянок при здійсненні господарської діяльності, серед іншого, зобов`язані забезпечувати використання земельних ділянок за цільовим призначенням та дотримуватися встановлених обмежень (обтяжень) на земельну ділянку.
Відповідно до статті 36 Закону №962-ІV охорона земель сільськогосподарського призначення забезпечується на основі реалізації комплексу заходів щодо збереження продуктивності сільськогосподарських угідь, підвищення їх екологічної стійкості та родючості ґрунтів, а також обмеження їх вилучення (викупу) для несільськогосподарських потреб. Зміна цільового призначення земель сільськогосподарського призначення допускається лише за умови обґрунтування доцільності такої зміни в порядку, визначеному законом.
В силу статті 56 Закону №962-ІV юридичні і фізичні особи, винні в порушенні законодавства України про охорону земель, несуть відповідальність згідно із законом. Застосування заходів дисциплінарної, цивільно-правової, адміністративної або кримінальної відповідальності не звільняє винних від відшкодування шкоди, заподіяної земельним ресурсам. Шкода, заподіяна внаслідок порушення законодавства України про охорону земель, підлягає відшкодуванню в повному обсязі.
Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Із положень частини шостої статті 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.
Аналіз указаних норм права дає підстави для висновку, що цивільні права та обов`язки виникають, у тому числі внаслідок правопорушень (деліктів), у зв`язку з чим потерпіла сторона має право вимагати відшкодування завданих збитків, а на правопорушника покладається обов`язок відшкодувати ці збитки.
В деліктних правовідносинах юридичною підставою відповідальності, яка виникає внаслідок заподіяння шкоди, є склад цивільного правопорушення. До його елементів належать протиправна поведінка завдавача шкоди, настання шкоди, причинно-наслідковий зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою завдавача шкоди, вина останнього.
При цьому на потерпілого покладається обов`язок довести факт неправомірної поведінки відповідача, заподіяння ним шкоди та її розмір, а також причинний зв`язок між протиправною поведінкою завдавача шкоди та негативними наслідками. У свою чергу, відповідач має довести відсутність своєї вини у завданні потерпілому шкоди.
Особа має право на відшкодування майнової шкоди, якщо вона зазнала втрат у зв`язку зі знищенням або пошкодженням майна.
Землекористування в Україні здійснюється з дотриманням правового режиму використання земель. У зв`язку з цим, чинне законодавство встановлює поділ земель України на відповідні категорії на основі природних (екологічних) ознак та соціально-економічних і виробничих характеристик використання земель.
Землі сільськогосподарського призначення використовуються для виробництва сільськогосподарської продукції та здійснення сільськогосподарської діяльності. До таких земель належать сільськогосподарські угіддя (рілля, багаторічні насадження, сіножаті, пасовища та перелоги).
Власники земельних ділянок, у тому числі земельних ділянок сільськогосподарського призначення, зобов`язані використовувати їх за цільовим призначенням, тобто для виробництва сільськогосподарської продукції та здійснення сільськогосподарської діяльності. Порушення цього обов`язку тягне за собою негативні наслідки для власників земельних ділянок, у тому числі відшкодування збитків.
Використання земельних ділянок сільськогосподарського призначення з порушенням земельного законодавства порушує інтереси держави у сфері контролю за використанням та охороною земель сільськогосподарського призначення, що погіршує стан родючості ґрунтів та фактично призводить до знищення сільськогосподарських угідь. Це суперечить державній політиці у сфері охорони земель, а тому держава в особі органу місцевого самоврядування має право на відшкодування збитків, завданих внаслідок нецільового використання таких земельних ділянок.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, у зв`язку з чим учасники справи мають довести належними та допустимими доказами обставини, на які вони посилаються, а суд зобов`язаний надати належну оцінку цим доказам.
Преюдиційні обставини, що установлені вироком суду у кримінальному провадженні, ухвалою суду про звільнення особи від кримінальної відповідальності чи постановою суду у справі про адміністративне правопорушення, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок, постановлено ухвалу або прийнято постанову суду, лише в питанні чи мали місце неправомірні дії та чи вчинені вони цією особою. Ці обставини доказуванню не підлягають. Усі інші обставини повинні бути доведені учасниками справи в загальному порядку (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 серпня 2022 року у справі №346/4425/18).
Із матеріалів справи слідує, що ОСОБА_1 використовувала належну їй на праві власності земельну ділянку не за цільовим призначенням, внаслідок чого територіальній громаді в особі Ради завдано майнову шкоду у розмірі 50 382 грн 20 коп.
Зазначені обставини встановлені ухвалою Деражнянського районного суду Хмельницької області від 11 липня 2024 року, якою закрито кримінальне провадження відносно ОСОБА_1 у зв`язку з нереабілітуючими обставинами, а також письмовими доказами: протоколом огляду місця події від 23 січня 2024 року з фототаблицею (а.с. 17-21); ситуаційним планом (графічним матеріалом) і скриншотом кадастрової карти (а.с. 22-26); довідкою Ради від 29 січня 2024 року №186 про те, що цільове призначення земельної ділянки не змінювалось (а.с. 28); довідкою Головного управління Держгеокадастру у Хмельницькій області від 31 січня 2024 року №10-22-0.4-453/2-24 щодо розрахунку розміру заподіяної шкоди (а.с. 28-29).
Отже суд першої інстанції правомірно керувався тим, що відшкодування завданих територіальній громаді збитків слід покласти на ОСОБА_1 .
Доводи ОСОБА_1 про недоведеність використання нею земельної ділянки не за цільовим призначенням і вчинення нею неправомірних дій, а також про непреюдиційність ухвали про звільнення її від кримінальної відповідальності, не відповідають фактичним обставинам справи та чинним нормам закону.
Розмір завданих збитків визначений відповідно до Методики визначення розміру шкоди, заподіяної внаслідок самовільного зайняття земельних ділянок, використання земельних ділянок не за цільовим призначенням, псування земель, порушення режиму, нормативів і правил їх використання, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 25 липня 2007 року №963.
Твердження ОСОБА_1 про неправильність розрахунку розміру завданих збитків є необґрунтованим. Водночас ОСОБА_1 не спростувала цей розрахунок належними та допустимими доказами.
Також не заслуговують на увагу посилання ОСОБА_1 на відсутність у Прокурора повноважень на представництво інтересів держави у спірних правовідносинах.
Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до статті 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює : підтримання публічного обвинувачення в суді;  організацію і процесуальне керівництво досудовим розслідуванням, вирішення відповідно до закону інших питань під час кримінального провадження, нагляд за негласними та іншими слідчими і розшуковими діями органів правопорядку;  представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.  Організація та порядок діяльності прокуратури визначаються законом.
Таким законом є Закон України від 14 жовтня 2014 року №1697-VII «Про прокуратуру» (далі – Закон №1697-VII).
За змістом статті 1 Закону №1697-VII прокуратура України становить єдину систему, яка в порядку, передбаченому цим Законом, здійснює встановлені Конституцією України функції з метою захисту прав і свобод людини, загальних інтересів суспільства та держави.
Згідно з частиною третьою статті 23 Закону №1697-VII прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті, крім випадку, визначеного абзацом четвертим цієї частини.
Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень  (частина четверта статті 23 Закону №1697-VII).
Із положень частини третьої статті 56 ЦПК України слідує, що у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.
Як передбачено частиною четвертою статті 56 ЦПК України прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 185 цього Кодексу.
Пунктом 4 частини четвертої статті 185 ЦПК України визначено, що заява повертається, коли відсутні підстави для звернення прокурора до суду в інтересах держави або для звернення до суду особи, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи.
Європейський суд з прав людини неодноразово звертав увагу на те, що сторонами цивільного провадження є позивач і відповідач. Підтримка, що надається прокуратурою одній зі сторін, може бути виправдана за певних обставин, наприклад, при захисті інтересів незахищених категорій громадян (дітей, осіб з обмеженими можливостями та інших категорій), які, ймовірно, не в змозі самостійно захищати свої інтереси, або в тих випадках, коли відповідним правопорушенням зачіпаються інтереси великого числа громадян, або у випадках, коли потрібно захистити інтереси держави (справа «Менчинська проти Росії», заява №42454/02, рішення від 15 січня 2009 року, пункт 35).
Аналіз указаних норм права дає підстави для висновку, що прокурор може представляти інтереси держави в суді тільки у виключних випадках, які прямо передбачені законом.
Прокурор здійснює представництво законних інтересів держави в суді лише у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження; 2) якщо такий орган відсутній.
Захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен належним чином обґрунтувати, а суд перевірити підстави для звернення прокурора до суду.
Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це відповідного суб`єкта владних повноважень.
У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор допускається до участі у справі та набуває відповідного статусу учасника процесу. У випадку відсутності підстав для звернення прокурора до суду в інтересах держави суд повертає йому подану заяву.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 травня 2020 року (справа №912/2385/18) зазначила, що прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу. Бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.
Звертаючись до відповідного компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення. Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню, тощо.
Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження його бездіяльності. Якщо прокурору відомо причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові, але якщо з відповіді компетентного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.
При цьому Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року (справа №587/430/16-ц) не виключила, що у разі нездійснення або неналежного здійснення захисту інтересів держави відповідний суб`єкт владних повноважень може виступати відповідачем у справі, а прокурор, у такому випадку, набуває процесуального статусу позивача.
У справі, яка переглядається судом апеляційної інстанції, Прокурор обґрунтував своє звернення до суду тим, що Рада як орган, уповноважений територіальною громадою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, не вжила заходів щодо виявлення та усунення порушення закону при використанні земельної ділянки сільськогосподарського призначення. При цьому Прокурор попередньо повідомив Раду про своє звернення до суду на захист інтересів територіальної громади (а.с. 30-31, 34), а та, у свою чергу, повідомила Прокурора про невжиття нею заходів щодо відшкодування збитків, завданих внаслідок нецільового використання ОСОБА_1 земельної ділянки (а.с. 32, 35).
Звернення Прокурора до суду з позовом спрямоване на задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні питання щодо охорони земель сільськогосподарського призначення.
Суд першої інстанції погодився з такими підставами для звернення Прокурора до суду та відкрив провадження у справі (ухвала від 13 вересня 2024 року).
Дії суду відповідають правовим висновкам, викладеним Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 травня 2020 року (справа №912/2385/18).
На думку суду апеляційної інстанції, враховуючи характер і суспільну значущість спірних правовідносин, Прокурор належним чином обґрунтував підстави для звернення до суду з позовом на захист інтересів держави. Водночас Прокурором дотримано порядок звернення до суду, передбачений статтею 23 Закону №1697-VII.
Суд з`ясував усі обставини справи, а його висновки відповідають цим обставинам. Також суд правильно визначився з правовими нормами, які регулюють спірні правовідносини. Доводи апеляційної скарги про порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права є безпідставними.

3.Висновки суду апеляційної інстанції

Рішення суду ґрунтується на повно і всебічно досліджених обставинах справи та ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 384, 389, 390 ЦПК України,

ухвалив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Деражнянського районного суду Хмельницької області від 17 березня 2025 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Судді:        О.І. Ярмолюк

       Л.М. Грох

       Т.О. Янчук

Головуючий у першій інстанції – Грицишина Л.В.         
Доповідач – Ярмолюк О.І.                                                        Категорія 47