ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 вересня 2025 року 
м. Київ

справа №260/9387/23
адміністративне провадження № К/990/31437/24

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача - Білак М.В., 
суддів: Мельник-Томенко Ж.М., Желєзного І.В.
розглянувши у порядку письмового провадження справу
за касаційною скаргою ОСОБА_1 
на постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 09 липня 2024 року (головуючий суддя - Нос С.П., судді: Кухтей Р.В., Шевчук С.М.)
у справі № 260/9387/23
за позовом ОСОБА_1 
до Закарпатської митниці
про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
I. РУХ СПРАВИ
1.          У жовтні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вказаним позовом, у якому просила:
- визнати протиправним та скасувати наказ від 29 вересня 2023 року за № 1041-0 «Про припинення державної служби та звільнення ОСОБА_1 »;
- поновити на посаді державного інспектора відділу митного оформлення № 6 митного поста «Тиса» Закарпатської митниці з 02 жовтня 2023 року;
- стягнути з Закарпатської митниці на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, а саме з 02 жовтня 2023 року по дату винесення судового рішення, із утриманням із цієї суми обов`язкових податків та зборів.
2.          В обґрунтування позовних вимог зазначає, що наказом начальника Закарпатської митниці Державної Митної служби України від 29 вересня 2023 року за № 1041-о «Про припинення державної служби та звільнення ОСОБА_1 » 02 жовтня 2023 року її звільнено з посади державного інспектора відділу митного оформлення № 6 митного поста «Тиса» Закарпатської митниці, у зв`язку із закінчення строку, на який укладено контракт про проходження державної служби від 15 березня 2023 року №   111, зі змінами, внесеними шляхом підписання Додаткової угоди від 29 травня 2023 року № 47, відповідно до пункту 1 частини дванадцятої статті 31-1, абзацу 2 частини першої статті 85 Закону України від 10 грудня 2015 року № 889-VIII «Про державну службу» (далі - Закон № 889-VIII).
3.          Позивачка вважає, що її звільнено протиправно відповідно до наказу відповідача, в якому зазначено дату звільнення 02 жовтня 2023 року, яка не є першим робочим днем, наступним за днем закінчення тимчасової непрацездатності, а отже з порушенням вимог частини першої статті 5 Закону України від 15 березня 2022 року № 2136-ІХ «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» (далі - Закон № 2136-ІХ).
4.          Також, ОСОБА_1 звертає увагу, що вона є одинокою матір`ю, на її утриманні перебуває син віком одинадцять років, тому відповідач повинен був працевлаштувати її після закінчення трудового договору, однак жодних заходів щодо працевлаштування не вжив, жодну роботу їй не запропоновано.
5.          Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 11 березня 2024 року адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано протиправним та скасовано наказ Закарпатської митниці від 29 вересня 2023 року за № 1041-о «Про припинення державної служби та звільнення ОСОБА_1 ». Поновлено ОСОБА_1 на посаді державного інспектора відділу митного оформлення № 6 митного поста «Тиса» Закарпатської митниці з 03 жовтня 2023 року. Стягнуто із Закарпатської митниці середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 03 жовтня 2023 року по 12 березня 2024 року, в розмірі 95 173,36 грн (дев`яносто п`ять тисяч сто сімдесят три гривні тридцять шість копійок), з відрахуванням установлених законом податків та інших обов`язкових платежів. 
6.          Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 09 липня 2024 року рішення суду першої інстанції скасовано та прийнято постанову, якою в задоволенні адміністративного позову відмовлено.
7.          Не погоджуючись із постановою суду апеляційної інстанції ОСОБА_1 звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції. 
8.          Ухвалою Верховного Суду від 16 серпня 2024 року відкрито касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою.
II. ОБСТАВИНИ СПРАВИ 
9.          15 березня 2023 року укладено контракт № 111 про проходження державної служби між Закарпатською митницею та ОСОБА_1 , згідно з умовами якого позивач призначається на посаду державної служби - державного інспектора відділу митного оформлення № 6 митного поста «Тиса» Закарпатської області.
10.          Наказом Закарпатської митниці від 15 березня 2023 року № 214-о ОСОБА_1 переведено на посаду державного інспектора відділу митного оформлення № 6 митного поста «Тиса» Закарпатської митниці з укладенням контракту про проходження державної служби.
11.          Пунктом 1 Розділу «Загальні положення» Контракту № 111 від 15 березня 2023 року передбачено, що на відносини сторін за цим Контрактом поширюється дія Митного кодексу України, а в частині не врегульованій ним - Закону № 889-VIII, інших нормативно-правових актів, що регулюють відносини щодо проходження державної служби, Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП).
12.          Відповідно до пункту 26 зазначеного контракту, строк його дії з 16 березня 2023 року по 15 червня 2023 року.
13.          Додатковою угодою № 47 від 29 травня 2023 року строк дії контракту № 111 від 15 березня 2023 року продовжено по 02 жовтня 2023 року.
14.          29 вересня 2023 року наказом начальника Закарпатської митниці Державної Митної служби України № 1041-о «Про припинення державної служби та звільнення ОСОБА_1 » припинено державну службу та звільнено ОСОБА_1 , державного інспектора відділу митного оформлення № 6 митного поста «Тиса» Закарпатської митниці, із займаної посади 02 жовтня 2023 року у зв`язку із закінчення строку, на який укладено контракт про проходження державної служби від 15 березня 2023 року №   111, зі змінами, внесеними шляхом підписання додаткової угоди від 29 травня 2023 року №   47, відповідно до пункту 1 частини дванадцятої статті 31-1, абзацу 2 частини першої статті 85 Закону №   889-VIII.
15.          Не погоджуючись з рішенням Закарпатської митниці, ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом за захистом своїх прав.
III. ОЦІНКА СУДІВ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ
16.          Задовольняючи позов суд першої інстанції, виходив з того, що Закон № 889-VIII не містить будь-яких окремих положень стосовно гарантій одиноких жінок, які мають на утриманні дітей віком до чотирнадцяти років, а тому в цьому випадку до спірних правовідносин повинні бути застосовані норми КЗпП.
17.          За приписами частини третьої статті 184 КЗпП звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років - частина шоста статті 179), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини з інвалідністю з ініціативи роботодавця не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов`язковим працевлаштуванням. Обов`язкове працевлаштування зазначених жінок здійснюється також у випадках їх звільнення після закінчення строкового трудового договору. На період працевлаштування за ними зберігається середня заробітна плата, але не більше трьох місяців з дня закінчення строкового трудового договору.
18.          Судом установлено, що на повному утриманні позивачки перебуває син віком одинадцять років, батько дитини більше двох років знаходиться за кордоном, участі у вихованні дитини не приймає.
19.          Однак відповідач жодних заходів щодо обов`язкового працевлаштування позивачки після закінчення строкового трудового договору не вжив, жодна робота в Закарпатській митниці Держмитслужби України їй запропонована не була. 
20.          Скасовуючи рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції виходив з того, що наведені в КЗпП (статті 40, 41) та в Законі № 889-VIII (стаття 87) підстави звільнення з ініціативи роботодавця є вичерпними і розширеному тлумаченню не підлягають. При цьому, жоден із вказаних випадків звільнення з ініціативи роботодавця не стосується цього спору, адже позивачку звільнено не з ініціативи роботодавця, а у зв`язку з закінченням строкового трудового договору в порядку встановленому статтею 85 Закону № 889-VIII (у разі призначення на посаду державної служби з укладанням контракту про проходження державної служби державний службовець звільняється з посади в останній день строку дії контракту). За таких обставин суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що в зв`язку з закінченням строку, на який було укладено контракт, митний орган був зобов`язаний видати спірний наказ про звільнення ОСОБА_1 з посади в останній день строку дії контракту, що ним і було зроблено.
21.          Щодо посилання позивачки на статус одинокої матері в контексті застосування норм статті 184 КЗпП суд апеляційної інстанції зазначив, що основним критерієм для визначення статусу одинокої матері є виховання та утримання дитини без участі батька. Одержання жінкою аліментів від батька дитини позбавляє статусу одинокої матері. В даному випадку рішення Берегівського районного суду від 16 квітня 2021 року у справі № 297/387/21 про стягнення зі ОСОБА_2 аліментів на утримання сина ОСОБА_3 вказує на відсутність другої ознаки, яка дозволяє віднести позивачку до «одинокої матері» в контексті застосування норм статті 184 КЗпП, а саме самостійного утримання дитини.
IV. ДОВОДИ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ
22.          Підставою перегляду оскаржуваного судового рішення позивачка указує пункт 1 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) та посилається на те, що суд апеляційної інстанції застосував норми права - частину першу статті 235 та частину третю статті 184 КЗпП без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 14 лютого 2018 року у справі № 826/26336/15, від 10 червня 2021 року у справі № 420/6432/19.
23.          В обґрунтування зазначеної підстави позивачка зазначає, що звільнення жінок, зазначених у частині третій статті 184 КЗпП (в тому числі одиноких матерів), має певні особливості, зокрема, таке звільнення можливе, проте власник зобов`язаний працевлаштувати жінку на цьому самому або іншому підприємстві відповідно до її спеціальності.
24.          Стосовно статусу «одинокої матері» позивачка наголошує, що рішення суду про стягнення аліментів на утримання її сина не виконано (жодних аліментів за рішенням суду сплачено не було), колишній чоловік перебуває за кордоном, будь-які виконавчі провадження щодо нього відсутні, син перебуває на повному утриманні позивачки. Зазначені обставини свідчать про наявність у позивачки статусу «одинокої матері», що обумовлює застосування до неї положень частини третьої статті 184 КЗпП при прийнятті рішення щодо звільнення, в тому числі і на умовах строкового трудового договору.
25.          Відповідачем подано відзив на касаційну скаргу, мотивований тим, що у разі призначення на посаду державної служби з укладенням контракту про проходження державної служби державний службовець звільняється з посади в останній день строку дії контракту, тож відповідач був зобов`язаний видати спірний наказ про звільнення позивачки з посади в останній день строку дії контракту.
26.          Враховуючи, що матеріали справи вказують на наявність присуджених аліментів на утримання дитини, а також на відсутність доказів про підтвердження відсутності участі батька у вихованні дитини, позивачка не має статусу «одинокої матері», який необхідний для застосування частини третьої статті 184 КЗпП.
V. ОЦІНКА ВЕРХОВНОГО СУДУ
27.          Верховний Суд, перевіривши та обговоривши доводи касаційної скарги, виходячи з меж касаційного перегляду, визначених статтею 341 КАС України, вважає за необхідне зазначити таке.
28.          Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені  Конституцією та законами України.
29.          Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
30.          Відповідно до частини першої статті 569 Митного кодексу України працівники митних органів, на яких покладено виконання завдань, зазначених у статті 544 цього Кодексу, здійснення організаційного, юридичного, кадрового, фінансового, матеріально-технічного забезпечення діяльності цих органів, є посадовими особами. Посадові особи митних органів є державними службовцями.
31.          Частиною третьою статті 569 Митного кодексу України встановлено, що правове становище посадових осіб митних органів визначається цим Кодексом, а в частині, не врегульованій ним, - законодавством про державну службу та іншими актами законодавства України.
32.          Згідно з частиною п`ятою статті 570 Митного кодексу України з особами, які призначаються на службу до митних органів на посади державної служби, можуть укладатися контракти про проходження державної служби відповідно до законодавства про державну службу з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.
33.          Відносини, що виникають у зв`язку зі вступом на державну службу, її проходженням та припиненням, правовий статус державного службовця врегульовано Законом № 889-VIII.
34.          Відповідно до статті 1 Закону № 889-VIII державна служба в Україні - це професійна діяльність осіб, які займають посади в державних органах та їх апараті щодо практичного виконання завдань і функцій держави та одержують заробітну плату за рахунок державних коштів. Ці особи є державними службовцями і мають відповідні службові повноваження.
35.          Відповідно до статті 5 Закону № 889-VIII правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби.
36.          Відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом.
37.          Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.
38.          Відповідно до частини першої, пункту 2 частини другої статті 34 Закону № 889-VIII призначення на посаду державного службовця здійснюється безстроково, крім випадків, визначених цим та іншими законами України.
39.          Так, за правилами частини першої статті 31-1 Закону № 889-VIII, з особою, яка призначається на посаду державної служби, може бути укладено контракт про проходження державної служби відповідно до пункту 3 частини другої статті 34 цього Закону в порядку, що затверджується Кабінетом Міністрів України за поданням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби.
40.          Контракт про проходження державної служби укладається на строк до трьох років.
41.          Дія контракту про проходження державної служби за умови належного його виконання державним службовцем може бути продовжена за угодою сторін на той самий або більший строк, але не більше ніж на три роки шляхом підписання сторонами відповідних змін до контракту.
42.          Частиною дванадцятою статті 31-1 Закону № 889-VIII передбачено, що дія контракту про проходження державної служби припиняється: 1) у разі закінчення строку, на який укладено контракт; 2) за ініціативою державного службовця або за угодою сторін; 3) за ініціативою суб`єкта призначення або керівника державної служби - у разі невиконання або неналежного виконання державним службовцем умов контракту; 4) у разі припинення державної служби з підстав, визначених частиною першою статті 83 цього Закону.
43.          Відповідно до абзацу 2 частини першої статті 85 Закону № 889-VIII у разі призначення на посаду державної служби з укладанням контракту про проходження державної служби державний службовець звільняється з посади в останній день строку дії контракту.
44.          Як встановлено судами попередніх інстанцій, 29 вересня 2023 року наказом начальника Закарпатської митниці Державної Митної служби України № 1041-о «Про припинення державної служби та звільнення ОСОБА_1 » припинено державну службу та звільнено ОСОБА_1 , державного інспектора відділу митного оформлення № 6 митного поста «Тиса» Закарпатської митниці, із займаної посади 02 жовтня 2023 року у зв`язку із закінчення строку, на який укладено контракт про проходження державної служби від 15 березня 2023 року № 111, зі змінами, внесеними шляхом підписання додаткової угоди від 29 травня 2023 року № 47, відповідно до пункту 1 частини дванадцятої статті 31-1, абзацу 2 частини першої статті 85 Закону № 889-VIII.
45.          Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги виходив з того, що відповідачем в порушення частини третьої статті 184 КЗпП протиправно звільнено позивачку як одиноку матір, не запропонувавши при цьому їй жодної роботи в Закарпатській митниці Держмитслужби України.
46.          Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нову постанову про відмову у задоволенні позову, дійшов протилежних висновків зазначивши, що оскільки позивачку звільнено не з ініціативи роботодавця, а у зв`язку із закінченням строкового трудового договору в порядку встановленому статтею 85 Закону № 889-VIII, митний орган був зобов`язаний видати спірний наказ про звільнення ОСОБА_1 з посади в останній день строку дії контракту, що ним і було зроблено.
47.          Щодо посилання позивачки на статус одинокої матері в контексті застосування норм статті 184 КЗпП суд апеляційної інстанції зазначив, що основним критерієм для визначення статусу одинокої матері є виховання та утримування дитини без участі батька. Одержання жінкою аліментів від батька дитини позбавляє статусу одинокої матері. В цьому випадку рішення Берегівського районного суду від 16 квітня 2021 року у справі № 297/387/21 про стягнення із ОСОБА_2 аліментів на утримання сина ОСОБА_3 вказує на відсутність другої ознаки, яка дозволяє віднести позивачку до «одинокої матері» в контексті застосування норм статті 184 КЗпП, а саме самостійного утримання дитини.
48.          Переглядаючи висновки суду апеляційної інстанції в контексті доводів касаційної скарги, Суд звертає увагу на таке.
49.          Щодо застосування до спірних правовідносин частини третьої статті 184 КЗпП.
50.          Згідно сталої практики Верховного Суду, викладеної, зокрема, в постанові від 03 серпня 2023 року у справі № 420/7234/21, норми Закону № 889-VIII, які регулюють відносини, що виникають у зв`язку зі вступом на державну службу, її проходженням та припиненням, визначають правовий статус державного службовця є спеціальними по відношенню до норм КЗпП.
51.          Однак, Законом № 889-VIII не врегульовано питання гарантій, зокрема, щодо заборони звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей. 
52.          Оскільки спеціальним Законом № 889-VIII не врегульовано питання гарантій щодо заборони звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей, то в даному випадку до спірних правовідносин повинні бути застосовані загальні норми законодавства про працю, зокрема, КЗпП.
53.          Зокрема, за приписами частини третьої статті 184 КЗпП звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років - частина шоста статті 179), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини з інвалідністю з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов`язковим працевлаштуванням. Обов`язкове працевлаштування зазначених жінок здійснюється також у випадках їх звільнення після закінчення строкового трудового договору. На період працевлаштування за ними зберігається середня заробітна плата, але не більше трьох місяців з дня закінчення строкового трудового договору.
54.          У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 759/19440/15-ц зазначено, що звільнення жінок, зазначених у частині третій статті 184 КЗпП, у зв`язку з закінченням строку трудового договору має свої особливості, а саме: звільнення можливе, однак проводиться з обов`язковим працевлаштуванням, тобто власник або уповноважений ним орган зобов`язаний працевлаштувати жінку на цьому ж або іншому підприємстві відповідно до її фаху. Розрив у часі між звільненням і працевлаштуванням у цьому випадку не допускається.
55.          Водночас, вирішуючи спір у цій справі, слід, насамперед визначити, чи має позивачка статус «одинокої матері», що гарантувало б їй обов`язкове працевлаштування після закінчення контракту про проходження державної служби.
56.          Відповідно до статей 18-1- 18-3 Закону України від 21 листопада 1992 року № 2811-XII «Про державну допомогу сім`ям з дітьми» одинокою матір`ю є особа, яка не перебуває у шлюбі з батьком дитини, виховує дитину без батька. Цей статус за одинокою матір`ю зберігається і у тому разі, коли вона уклала шлюб не з батьком дитини за умов, якщо діти не були усиновлені чоловіком (дружиною).
57.          За пунктом 5 частини тринадцятої статті 10 Закону України від 15 листопада 1996 року № 504/96-ВР «Про відпустки» визначено одиноку матір як таку, яка виховує дитину без батька. 
58.          У постанові від 18 березня 2021 року у справі № 818/1350/16 Верховний Суд зазначив, що одинока мати - це жінка, яка не перебуває у шлюбі і у свідоцтві про народження дитини якої відсутній запис про батька дитини або запис про батька зроблено в установленому порядку за вказівкою матері, що підтверджується випискою з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження дитини, із зазначенням підстави внесення відомостей про батька малюка відповідно до абзацу 1 частини першої статті 135 Сімейного кодексу України; документом про народження дитини, виданий компетентним органом іноземної держави, в якому відсутні відомості про батька, за умови його легалізації в установленому законодавством порядку (для дітей, народжених за межами України), вдова, інша жінка, яка виховує і утримує дитину сама, що підтверджується рішенням суду про позбавлення відповідача батьківських прав, рішенням органів опіки та піклування або суду щодо участі батька (матері) у вихованні дитини.
59.          Наведена правова позиція свідчить, що статус одинокої матері має визначатись на підставі юридичних фактів у кожному конкретному випадку і має підтверджуватися відповідними  юридичними документами.  
60.          Натомість у справі, що розглядається суди попередніх інстанцій встановили наявність в свідоцтві про народження ОСОБА_3 (серія НОМЕР_1 ) запис про батька - громадянина України ОСОБА_2 та рішення Берегівського районного суду від 16 квітня 2021 року у справі №   297/387/21 про стягнення зі ОСОБА_2 аліментів на утримання сина ОСОБА_3 в твердій грошовій сумі по 3 500 грн щомісячно (починаючи з 25 лютого 2021 року і до досягнення сином повноліття), що вказує на відсутність у позивачки статусу одинокої матері. 
61.          На момент укладання контракту про проходження державної служби між Закарпатською митницею та позивачкою, докази, які б підтверджували статус позивачки як одинокої матері також були відсутні.
62.          Таким чином, в контексті спірних правовідносин, зважаючи на відсутність в матеріалах справи доказів, які б підтверджували статус позивачки як одинокої матері, суд апеляційної інстанції з урахуванням обставин цієї справи, дійшов обґрунтованого висновку, що спеціальні гарантії, визначені статтею 184 КЗпП України, на позивачку не поширюються.
63.          Надані ж позивачкою в заперечення наведеного докази висновків суду апеляційної інстанції не спростовують.
64.          За таких обставин, Верховний Суд погоджується з висновком суду апеляційної інстанції, що відповідачем правомірно звільнено позивачку у зв`язку з закінченням строку, на який з нею було укладено контракт про проходження державної служби.
65.          Щодо посилання позивачки на неврахування правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 14 лютого 2018 року у справі № 826/26336/15 та від 10 червня 2021 року у справі № 420/6432/19, слід зазначити, що останні містять аналогічні викладеним у даній постанові висновки про можливість звільнення жінок, зазначених у частині третій статті 184 КЗпП. 
66.          Втім у справі № 420/6432/19 позивачка визначені статтею 184 КЗпП гарантії мотивувала знаходженням у пологовій відпустці, а у справі № 826/26336/15 - знаходженням у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а отже висновки у наведених позивачкою справах сформовані за різних з цією справою фактичних обставин, що має суттєве значення для вирішення спору по суті.
67.          Щодо звільнення позивачки під час перебування її на лікарняному.
68.           ОСОБА_1 у своїй позовній заяві посилається на порушення норм частини третьої статті 40 КЗпП щодо заборони звільнення працівників з ініціативи роботодавця в період його тимчасової непрацездатності, а також порушення вимог частини першої статті 5 Закону № 2136-ІХ.
69.          Верховний Суд зазначає, що за приписами частини третьої статті 40 КЗпП не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці.
70.          Рішенням Конституційного Суду України від 04 вересня 2019 року № 6-р(II)/2019 визнано такими, що відповідають Конституції України (є конституційними), положення частини третьої статті 40 КЗпП.
71.          Конституційний Суд України зазначив, що не може бути дискримінації у реалізації працівниками трудових прав. Порушення їх рівності у трудових правах та гарантіях є недопустимим, а будь-яке обмеження повинне мати об`єктивне та розумне обґрунтування і здійснюватися з урахуванням та дотриманням приписів Конституції України та міжнародних правових актів. Положеннями частини третьої статті 40 КЗпП закріплені гарантії захисту працівника від незаконного звільнення, що є спеціальними вимогами законодавства, які мають бути реалізовані роботодавцем для дотримання трудового законодавства. Однією з таких гарантій є, зокрема, сформульована у законодавстві заборона роботодавцю звільняти працівника, який працює за трудовим договором і на момент звільнення є тимчасово непрацездатним або перебуває у відпустці. Отже, нерозповсюдження такої вимоги на трудові правовідносини за контрактом є порушенням гарантій захисту працівників від незаконного звільнення та ставить їх у нерівні умови порівняно з працівниками інших категорій.
72.          Конституційний Суд України дійшов висновку, що положення частини третьої статті 40 КЗпП є такими, що поширюються на усі трудові правовідносини та не суперечать Конституції України.
73.          Отже, пряма заборона на звільнення у період тимчасової непрацездатності, закріплена у частині третій статті 40 КЗпП, є самостійною гарантією, яку не варто ототожнювати з підставами звільнення. Іншими словами, звільнення працівника у період тимчасової непрацездатності, за наявності на те законних підстав для звільнення (як-то порушення умов трудового договору, закінчення строку трудового договору тощо), свідчить про порушення гарантії, передбаченої частиною третьою статті 40 КЗпП, а не про відсутність законних підстав для звільнення.
74.          Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом, зокрема, у постанові від 13 жовтня 2021 року у справі № 1.380.2019.004407.
75.          Приписами частини першої статті 235 КЗпП передбачено, що у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.
76.          У постанові від 15 вересня 2020 року в справі № 205/4196/18 Велика Палата Верховного Суду зробила правовий висновок про те, що в разі порушення гарантії, встановленої частиною третьою статті 40 КЗпП, негативні наслідки необхідно усувати шляхом зміни дати звільнення позивача, визначивши датою припинення трудових відносин перший день після закінчення періоду тимчасової непрацездатності (відпустки).
77.          Відтак, ураховуючи, що спірний наказ Закарпатської митниці про звільнення позивачки є правомірним, проте ним звільнено ОСОБА_1 02 жовтня 2023 року, тобто у період її тимчасової непрацездатності, порушення прав позивача може бути усунено судом шляхом зміни дати звільнення, тобто визначення дати припинення трудових відносин у перший день після закінчення періоду непрацездатності - 04 жовтня 2023 року.
78.          Суд апеляційної інстанції не звернув уваги на прийняття Конституційним Судом України рішення від 04 вересня 2019 року № 6-р(II)/2019 і вплив висловленої у ньому позиції на правозастосування частини третьої статті 40 КЗпП, внаслідок чого припустився помилки у її тлумаченні й дійшов необґрунтованого висновку про те, що відповідач міг безперешкодно звільнити позивача з посади раніше, а саме 02 жовтня 2023 року.
79.          Відповідно до частини другої статті 235 КЗпП при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.
80.          Виходячи зі змісту частини першої статті 235 КЗпП, оплата вимушеного прогулу має місце у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою.
81.          Системний аналіз і тлумачення приписів статті 235 КЗпП дає підстави для висновку про те, що вимушений прогул - це час, упродовж якого працівник з вини роботодавця не мав змоги виконувати трудові функції. При цьому причиною виникнення вимушеного прогулу може стати звільнення без законної підстави, що перешкоджає виконанню працівником трудової функції, обумовленої трудовим договором, неправильне формулювання причини звільнення у трудовій книжці чи затримка видачі з вини роботодавця трудової книжки, що перешкоджає працівникові реалізувати своє право на працю в іншого роботодавця.
82.          Водночас пряма заборона на звільнення у період тимчасової непрацездатності, закріплена у частині третій статті 40 КЗпП, є самостійною гарантією, яку не варто ототожнювати з підставами звільнення. Іншими словами, звільнення працівника у період тимчасової непрацездатності, за наявності на те законних підстав для звільнення (як-то порушення умов трудового договору, закінчення строку трудового договору тощо), свідчить про порушення гарантії, передбаченої частиною третьою статті 40 КЗпП, а не про відсутність законних підстав для звільнення.
83.          Вимушеності прогулу надають протиправні дії чи бездіяльність роботодавця, унаслідок яких працівник позбавляється права виконувати трудові обов`язки й отримувати за це заробітну плату. Тобто працівник не може вийти на роботу та реалізовувати належне йому право на працю й оплату праці через винні дії (бездіяльність) роботодавця.
84.          Отже, у трудовому праві превалює підхід, за яким вимушений прогул визначають як час, протягом якого працівник з вини роботодавця був позбавлений можливості працювати, тобто виконувати трудові функції, обумовлені договором.
85.          Таким чином, виплата середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу законодавцем пов`язується із певними діяннями роботодавця, наслідком яких стала неможливість працівника належним чином реалізовувати своє право на працю.
86.          Вичерпний перелік підстав виплати працівникові середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу визначено статтями 235, 236 КЗпП і вони не підлягають розширеному тлумаченню.
87.          Отже, оплата вимушеного прогулу в установлених указаними статтями КЗпП випадках є мірою матеріальної відповідальності роботодавця за порушення права працівника на працю. Підставою матеріальної відповідальності роботодавця є трудове майнове правопорушення, тобто винне протиправне порушення роботодавцем своїх трудових обов`язків, унаслідок чого заподіюється майнова шкода працівникові.
88.          Така правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 03 лютого 2021 року у справі № 752/1880/19, у якій зроблено висновки про те, що у випадках зміни дати звільнення відсутній склад трудового майнового правопорушення, тобто підстава і умови матеріальної відповідальності роботодавця. Причинами того, що працівник не виконував свої трудові обов`язки і не отримував заробітну плату, є тимчасова непрацездатність, а не винні дії (бездіяльність) роботодавця.
89.          Зміна дати звільнення не є вимушеним прогулом, за який працівникові виплачується середній заробіток, розмір якого обчислюється відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100.
90.          У разі зміни дати звільнення середній заробіток за весь час вимушеного прогулу не виплачується, а працівникові за його заявою чи за позовом до суду за період тимчасової непрацездатності виплачується допомога з тимчасової непрацездатності відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування».
91.          Відповідні висновки викладені Верховним Судом у постановах від 16 грудня   2020 року у справах № 461/7292/17, № 761/36220/17 та від 08 вересня 2021 року у справі № 265/5327/20.
92.          З огляду на наведене, позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення із Закарпатської митниці середнього заробітку за час вимушеного прогулу задоволенню не підлягають.
93.          Щодо посилання позивачки на порушення відповідачем статті 5 Закону № 2136-ІХ, за змістом якої у період дії воєнного стану допускається звільнення працівника з ініціативи роботодавця у період його тимчасової непрацездатності, а також у період перебування працівника у відпустці (крім відпустки у зв`язку вагітністю та пологами та відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку) із зазначенням дати звільнення, яка є першим робочим днем, наступним за днем закінчення тимчасової непрацездатності, зазначеним у документі про тимчасову непрацездатність, або першим робочим днем після закінчення відпустки, слід зазначити таке.
94.          Судом апеляційної інстанції правильно зауважено, що статті 40 та 41 КЗпП, як і стаття 87 Закону  № 889-VIII, містять вичерпний перелік випадків звільнення працівників (державних службовців) з ініціативи роботодавця (суб`єкта призначення).
95.          Водночас жоден із регламентованих вказаними статтями випадків звільнення з ініціативи роботодавця не стосується цього спору, адже позивачку звільнено не з ініціативи роботодавця, а у зв`язку з закінченням строкового трудового договору на підставі пункту 1 частини дванадцятої статті 31-1 та абзацу 2 частини першої статті 85 Закону № 889-VIII.
96.          За таких обставин положення статті 5 Закону № 2136-ІХ на спірні правовідносини не розповсюджуються.
97.          Відповідно до статті 351 КАС України суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 341 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
98.          Верховний Суд, ураховуючи межі перегляду судом касаційної інстанції, визначені статтею 341 КАС України, зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, дійшов висновків, що, з огляду на приписи статті 351 КАС України, касаційну скаргу ОСОБА_1 необхідно задовольнити частково, оскаржувану постанову суду апеляційної інстанції - скасувати і ухвалити у справі нове судове рішення про часткове задоволення позову шляхом зміни дати звільнення ОСОБА_1 з 02 жовтня 2023 року на 04 жовтня 2023 року; у задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.
99.          З огляду на результат касаційного розгляду, витрати понесені у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції не розподіляються.
100.          Керуючись статтями 341, 345, 351, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд
П О С Т А Н О В И В:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 09 липня 2024 року у справі №   260/9387/23 скасувати.

Ухвалити у справі № 260/9387/23 нове рішення, яким позов ОСОБА_1 до Закарпатської митниці про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задовольнити частково.

Змінити дату звільнення ОСОБА_1 з посади державного інспектора відділу митного оформлення № 6 митного поста «Тиса» Закарпатської митниці відповідно до пункту 1 частини дванадцятої статті 31-1 та абзацу 2 частини першої статті 85 Закону України від 10 грудня 2015 року № 889-VIII «Про державну службу» з 02 жовтня 2023 року на 04 жовтня 2023 року. 

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення, є остаточною та не може бути оскаржена.

...........................

...........................

...........................
М.В. Білак
Ж.М. Мельник-Томенко 
І.В. Желєзний,
Судді Верховного Суду