Справа № 132/1140/25
Провадження № 22-ц/801/2191/2025
Категорія: 72
Головуючий у суді 1-ї інстанції Карнаух Н. П.
Доповідач:Оніщук В. В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 жовтня 2025 року	Справа № 132/1140/25	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого – Оніщука В. В. (суддя-доповідач),
суддів: Рибчинського В. П., Голоти Л. О.,
з участю секретаря судового засідання Ходакової М. Г., 

учасники справи:
позивач – ОСОБА_1 ,
відповідач – ОСОБА_2 ,
треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору – Служба у справах дітей Махнівської сільської ради Хмільницького району Вінницької області, Орган опіки і піклування виконавчого комітету Калинівської міської ради Вінницької області, ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Ференець Оксани Юріївни в інтересах ОСОБА_1 на рішення Калинівського районного суду Вінницької області від 22 серпня 2025 року, ухвалене у складі судді Карнауха Н. П. у залі суду,

встановив:

Короткий зміст вимог 
У квітні 2025 року ОСОБА_1 звернулась в суд із позовом до ОСОБА_2 , треті особи, що не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача – Служба у справах дітей Махнівської сільської ради Хмільницького району Вінницької області, Орган опіки та піклування виконавчого комітету Калинівської міської ради Вінницької області, ОСОБА_3 , про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів на малолітню дитину.
Позов обґрунтовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Калинівці Хмільницького району Вінницької області народився ОСОБА_4 , батьками якого є ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , яка після укладення шлюбу змінила прізвище на « ОСОБА_6 ».
Позивачка є бабою малолітнього ОСОБА_4 .
Після народження онука позивачка забрала ОСОБА_2 разом із дитиною з Вінницького центру для тимчасового перебування жінок до себе додому. Проте ОСОБА_2 через декілька місяців залишила дитину та виїхала в невідомому напрямку. З 06 липня 2022 онук проживає в її сім`ї та перебуває на її утриманні.
Оскільки мати малолітньої дитини тривалий час не виконувала своїх обов`язків по вихованню та утриманню свого малолітнього сина, свідомо нехтувала своїми батьківськими обов`язками, ОСОБА_1 зверталася до Калинівського районного суду Вінницької області про позбавлення її батьківських прав відносно малолітнього сина. 
Рішенням Калинівського районного суду Вінницької області від 21 листопада 2023 року у справі №132/1131/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача – Служба у справах дітей Махнівської сільської ради Хмільницького району Вінницької області, про позбавлення батьківських прав, позов залишено без задоволення. Попереджено відповідачку про необхідність належного виконання обов`язків по вихованню і утриманню сина та покладено на Орган опіки та піклування при виконавчому комітеті Махнівської сільської ради Хмільницького району Вінницької області контроль за виконанням батьківських обов`язків ОСОБА_2 . Також роз`яснено позивачці ОСОБА_1 , що у разі продовження вчинення ОСОБА_2 дій спрямованих на ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, вона за наявності для того правових підстав, не позбавлена можливості повторно звернутися до суду із аналогічним позовом.
Після попередження судом відповідачки про необхідність належного виконання обов`язків по вихованню і утриманню неповнолітньої дитини, вона на шлях виправлення не стала. За весь період окремого проживання матері від сина ОСОБА_7 відповідач жодним чином не приймала участі у житті дитини, не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, підготовку до самостійного життя, не забезпечує необхідне харчування, медичний догляд, лікування дитини, що негативно впливає на його фізичний розвиток як складову виховання, не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надає дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей, не сприяє засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі, не виявляє інтересу до її внутрішнього світу, не створює жодних умов для гармонійного розвитку дитини та взагалі не цікавиться життям дитини. 
ОСОБА_1 звертала увагу суду на те, зі сторони її сім`ї не чинилися та не чиняться жодні перешкоди відповідачці ОСОБА_2 у виконанні її батьківських обов`язків. Відповідач свідомо нехтує та не вчиняє дії для налагодження контакту з сином, не ініціює зустрічі з дитиною та не зацікавлена брати участь у житті дитини. З позовами про усунення перешкод у спілкуванні та участі у житті дитини не зверталась, як і не зверталась до органів опіки і піклування із зазначеними питаннями. Зазначене свідчить про ухилення відповідача від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини. 
3 огляду на викладене, а також з урахуванням того, що відповідачку уже було попереджено про необхідність належного виконання обов`язків по вихованню і утриманню неповнолітньої дитини, проте її поведінка не змінилася у кращу сторону, що свідчить про свідоме нехтування та винну поведінку останньої в ухиленні від виконання батьківських обов`язків відносно її малолітнього сина ОСОБА_7 , на думку позивачки, наявні підстави для позбавлення відповідачки батьківських прав відносно малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Окрім того, позивач у заявленому позові просила суд стягнути з відповідачки на її користь аліменти на ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/4 частини заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку з дня подання позову і до досягнення дитиною повноліття.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Калинівського районного суду Вінницької області від 22 серпня 2025 року у задоволенні позовних вимог було відмовлено.
При розгляді справи суд першої інстанції критично поставився до твердження позивачки про те, що малолітній ОСОБА_4 перебуває на її утриманні, оскільки матеріали справи місять докази перерахування батьком дитини ОСОБА_3 на користь позивачки тільки упродовж грудня 2024 року – липня 2025 року понад 250 000 грн. При цьому будь-яких доказів витрачання позивачкою власних коштів на утримання онука суду не надано.
Розглядаючи питання наявності вини матері в ухиленні від виконання своїх батьківських обов`язків суд взяв до уваги інформацію, зазначену у висновку про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_8 , затвердженому рішенням виконавчого комітету Махнівської сільської ради Хмільницького району Вінницької області № 32 від 20 березня 2025 року, відповідно до якої характеристика особистості відповідача ОСОБА_2 вказує на наявність у неї певних проблем на соціально-побутовому, комунікативному та когнітивному рівнях, що, на переконання суду, також впливає на спроможність належно виконувати матір`ю свої батьківські обов`язки, тобто, може вказувати на відсутність свідомого нехтування особою своїми батьківськими обов`язками.
Аналізуючи долучений ОСОБА_1 до позову висновок про доцільність позбавлення батьківських прав відповідачки, затверджений рішенням виконавчого комітету Махнівської сільської ради Хмільницького району Вінницької області №32 від 20 березня 2025 року, суд дійшов висновку, що цей висновок не відображає усіх обставин утримання та виховання малолітньої дитини і участі у цьому матері, оскільки, як вбачається зі змісту цього висновку, він складений лише на підставі документів, поданих цьому органу позивачкою ОСОБА_1 та її усних пояснень.
Також суд першої інстанції дійшов висновку про те, що відповідність заявленого позову інтересам її малолітнього сина ОСОБА_4 стороною позивача не була жодним чином обґрунтована.
Під час судового розгляду представник третьої особи – начальник служби у справах дітей Махнівської сільської ради Хмільницького району Вінницької області Нестерук Л. О. на запитання головуючого судді у справі повідомила, що на її думку, позбавлення ОСОБА_2  відповідатиме інтересам дитини тому, що це дасть можливість батьку –  ОСОБА_3  самостійно вирішувати питання, пов`язані з вихованням та вирішенням долі малолітнього сина, без необхідності узгодження своїх дій із матір`ю дитини. При цьому, ОСОБА_9 на уточнюючі запитання головуючого судді у справі повідомила, що на час складання висновку про доцільність позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав роль батька у вихованні дитини органом опіки та піклування не досліджувалась, органу опіки та піклування та їй особисто не було відомо, що батько дитини – ОСОБА_3 був засуджений вироком суду за вчинення насильницького кримінального правопорушення стосовно свого малолітнього сина. 
Водночас місцевий суд в оцінці підстав для звернення з цим позовом врахував те, що позивачка ОСОБА_1 є матір`ю третьої особи – ОСОБА_3 , який на теперішній час проходить військову службу, та є батьком дитини, щодо якої вирішується питання позбавлення матері батьківських прав. У разі ухвалення судом рішення про позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, батько дитини – ОСОБА_3 , тобто, син позивачки, відповідно до положень п. 3 ч. 12 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» матиме право на звільнення з військової служби за сімейними обставинами.
Таким чином, проаналізувавши докази у справі, як кожен окремо, так і в їх сукупності та взаємозв`язку між собою, суд дійшов висновку про те, що позивачем у цій справі не доведено необхідності застосовування такого крайнього заходу як позбавлення батьківських прав матері ОСОБА_2 стосовно її малолітнього сина. Зокрема, позивачем не доведено того, що позбавлення матері батьківських прав відповідатиме інтересам дитини – ОСОБА_4 .
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення з ОСОБА_2 аліментів на дитину, місцевий суд виходив із того, що правом на звернення із таким позовом має той із батьків, з ким проживає дитина, у той час як позивачка ОСОБА_1 є бабусею малолітнього ОСОБА_4 та нею не надано доказів, що вона є законним представником малолітнього.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги
Не погодившись із таким судовим рішенням, адвокат Ференець О. Ю. в інтересах ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Рух справи в суді апеляційної інстанції
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Вінницького апеляційного суду від 10 вересня 2025 року для розгляду цієї справи визначено склад колегії суддів: головуючий суддя – Оніщук В. В., судді: Голота Л. О., Рибчинський В. П.
Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 15 вересня 2025 року відкрито апеляційне провадження у справі, надано строк для подання відзиву на апеляційну скаргу.
Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 23 вересня 2025 року справу призначено до розгляду на 16 жовтня 2025 року на 10 год 00 хв. 

Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
Доводи апеляційної скарги зводяться до доводів позовної заяви.
На переконання сторони позивача, суд першої інстанції не звернув увагу на те, що із позовом про позбавлення ОСОБА_2 позивачка звернулася вдруге і саме встановлення обставин щодо зміни ставлення відповідачки до виконання нею батьківських обов`язків є основним питаннями, яке підлягало з`ясуванню судом під час розгляду цієї справи. Проте, суд фактично розглянув спір як за вперше пред`явленим позовом.
Відповідачка не надала доказів, а суд першої інстанції не встановив обставини на підтвердження зміни поведінки ОСОБА_2 після ухвалення рішення суду від 21 листопада 2023 року у справі № 132/1131/23 про відмову в позбавленні батьківських прав, належного виконання нею батьківських обов`язків, а так само на підтвердження наявності об`єктивних перешкод у спілкуванні з сином, бажання брати участь у його вихованні, не порушувала жодних питань щодо перешкоджання їй у спілкуванні, вихованні, відвідуванні та утриманні дитини, в тому числі у дні визначені службою у справах дітей Махнівської сільської ради Хмільницького району Вінницької області. 
Лише той факт, що відповідачка не визнає позов та висловила бажання брати участь у вихованні дитини не свідчить про її інтерес до дитини та реальне бажання змінити поведінку, оскільки позов про позбавлення батьківських прав пред`явлено до неї вже вдруге, а вона не надала доказів, які б свідчили про дійсну зміну її ставлення до виконання батьківських обов`язків.
Судом залишено поза увагою той факт, що в матеріалах справи відсутні докази того, що відповідачка має статус безробітної, що свідчить про те, що вона і не намагається знайти роботу та бажання працювати.
Судом не було прийнято до уваги реальні обставини проживання та утримання дитини, проте судом звернуто увагу на формальний статус опікуна, та необґрунтовано відмовлено у стягненні з ОСОБА_2 аліментів на дитину на користь позивачки. Утримання дитини батьком не звільняє матір від обов`язку її утримання. 
Окрім того судом першої інстанції було порушено норми процесуального права.
Так, 11 липня 2025 року в судове засідання належно повідомлена відповідач не з`явилась, суд з`ясувавши думку учасників процесу щодо можливості розгляду справи за відсутності відповідача, закінчив з`ясування обставин справи та перевірив їх доказами, провів судові дебати та в зв`язку з тим, що з`явилась відповідач повернувся до судового розгляду. Проте, запізнення відповідача не є підставою регламентованою ст. 243 ЦПК України для повернення до з`ясування обставин у справі. Більше того, після повернення до судового розгляду суд задовольнив клопотання сторони відповідача про долучення доказів.
Також 18 серпня 2025 року після завершення стадії судових дебатів судом постановлено про перехід до стадії ухвалення судового рішення та відкладення ухвалення і проголошення судового рішення на строк не більше 10 днів, зазначено датою проголошення судового рішення 22 серпня 2025 року. Проте 22 серпня 2025 року судом було проголошено лише вступну та резолютивну частини рішення, та повідомлено, що повний текст судового рішення буде складено не пізніше 01 вересня 2025 року, що суперечить нормам чинного ЦПК України.

Доводи особи, яка подала відзив на апеляційну скаргу
Правом на подання відзиву учасники справи не скористалися.

В судовому засіданні представник позивача апеляційну скаргу підтримала з посиланням на викладені у ній підстави.
Представник Служби у справах дітей Махнівської сільської ради Хмільницького району Вінницької області в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, при цьому надано заяву про розгляд справи у відсутність представника.
Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, причин неявки не повідомили, а тому згідно вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України їх неявка не перешкоджає розгляду справи.

Фактичні обставини, встановлені судом
ОСОБА_3 та ОСОБА_10 є батьками ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 31 січня 2023 року (а. с. 13).
Вироком Калинівського районного суду Вінницької області від 05 травня 2022 року у справі № 132/391/22 ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення (проступку), передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України, і призначено йому покарання у виді 5 (п`ять) місяців арешту. 
Згідно із цим вироком ОСОБА_3 , який раніше судимий, звільнений з місць позбавлення волі 28 березня 2019 року після відбуття призначеного судом строку покарання, 27 грудня 2021 року близько 20 год 00 хв, знаходячись у кімнаті житлового будинку, що розташований за адресою АДРЕСА_1 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, взяв на руки свого малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , щоб погойдати його. В зв`язку із тим, що ОСОБА_4 почав плакати, ОСОБА_3 , усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер свого діяння, передбачаючи суспільно-небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, з метою, щоб заспокоїти свого малолітнього сина, умисно наніс два удари долонею правої руки в область голови малолітнього ОСОБА_4 , тим самим спричинивши йому тілесні ушкодження у вигляді закритої черепно мозкової травми – струсу головного мозку, множинних саден та забоїв голови, обличчя, тобто, вчинив кримінальне правопорушення, пов`язане із домашнім насильством стосовно малолітнього сина ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 
Вказаний вирок набув законної сили 04 червня 2022 року.
ОСОБА_1 є бабою малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується, зокрема, копією свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_2 , актом обстеження фактичних обставин проживання неповнолітнього ОСОБА_4 від 21 лютого 2025 року; актом обстеження умов проживання від 19 лютого 2025 року та не заперечується сторонами (а. с. 14, 23, 24).
Рішенням Калинівського районного суду Вінницької області від 21 листопада 2023 року у справі №132/1131/23 за позовом  ОСОБА_1 до  ОСОБА_5 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача – Служба у справах дітей Махнівської сільської ради Хмільницького району Вінницької області, про позбавлення батьківських прав, вказаний позов залишено без задоволення. Попереджено відповідача  ОСОБА_5  про необхідність належного виконання обов`язків по вихованню і утриманню неповнолітньої дитини - сина ОСОБА_4  та покладено на Орган опіки та піклування при виконавчому комітеті Махнівської сільської ради Хмільницького району Вінницької області, контроль за виконанням батьківських обов`язків ОСОБА_5 . Роз`яснено позивачці  ОСОБА_1 , що у разі продовження вчинення ОСОБА_5  дій спрямованих на ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, вона за наявності для того правових підстав, не позбавлена можливості повторно звернутися до суду із аналогічним позовом. Вказане судове рішення набуло законної сили 21 грудня 2023 року. Зі змісту рішення вбачається, що судом, зокрема, було встановлено, що малолітній ОСОБА_4 проживає разом з бабою ОСОБА_1 за адресою АДРЕСА_2 , починаючи з 06 липня 2022 року (а. с. 18-21).
Відповідно до копії актового запису про шлюб № 62 від 26 квітня 2024 року Калинівського відділу ДРАЦС у Хмільницькому районі Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) ОСОБА_5 26 квітня 2024 року уклала шлюб з ОСОБА_11 , прізвище дружини після державної реєстрації шлюбу – ОСОБА_6 (а. с. 78-79).
У довідці Махнівської сільської ради Хмільницького району Вінницької області №1-14 від 21 лютого 2025 року вказано, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , з 27 вересня 2022 року по даний час не проживає біля свого сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за адресою: АДРЕСА_2 (а. с. 22). 
У акті обстеження фактичних обставин проживання від 21 лютого 2025 року комісією в складі Старости Переможнянського старостинського округу Поліщук М.М., діловода Махнівської сільської ради ОСОБА_12 від 21 лютого 2025 року в присутності свідків ОСОБА_13 та ОСОБА_14 зазначено, що неповнолітній ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , фактично проживає за адресою АДРЕСА_2 в житловому будинку своєї баби ОСОБА_1 . Мати ОСОБА_4 , ОСОБА_2 в догляді та вихованні сина участі не приймає. Останніх шість місяців не відвідувала сина. Факт проживання і відвідування ОСОБА_7 матір`ю ОСОБА_15 взятий із пояснень свідків (а. с. 23).
Відповідно до акту обстеження умов проживання від 19 лютого 2025 року будинку в с. Перемога Хмільницького району Вінницької області, складеного комісією у складі начальника Служби у справах дітей Махнівської сільської ради Хмільницького району Вінницької області Нестерук Л. О., інспектора з ЮП Римарчуком М.К., практичного психолога ОСОБА_16 , проведеного в присутності ОСОБА_1 , на підставі заяви громадянки для підготовки висновку про доцільність (недоцільність) позбавлення батьківських прав, в цьому будинку, зокрема, проживають ОСОБА_1 , 1978 року народження, її співмешканець ОСОБА_17 , син ОСОБА_18 та внук ОСОБА_4 , 2021 року народження. Умови проживання задовільні, дім обладнаний усім необхідним. Доглядом за дитиною та її вихованням займається бабуся ОСОБА_1 (а. с. 24).
Із характеристики вихованця дошкільного підрозділу «Казка» КЗ «Переможнянська гімназія» ОСОБА_4 , 2021 року народження, вбачається, що ОСОБА_4 є вихованцем цього дошкільного підрозділу з 2024 року. Хлопчика виховує бабуся з дідусем. Бабуся підтримує постійний зв`язок з вихователями. Мама проживає окремо від дитини та у вихованні участі не приймає, не цікавиться успіхами сина у дошкільному підрозділі, не проявляє інтересу до дитини. Тато знаходиться на військовій службі (а. с. 25).
Згідно із висновком про доцільність позбавлення батьківських прав, затвердженим рішенням виконавчого комітету Махнівської сільської ради Хмільницького району Вінницької області № 32 від 20 березня 2025 року, Служба у справах дітей Махнівської сільської ради Хмільницького району Вінницької області, розглянувши та вивчивши документи, представлені громадянкою ОСОБА_1 , вважає за доцільне позбавити громадянку ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , батьківських прав відносно її дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а. с. 28).
Відповідно до копії довідки командира військової частини НОМЕР_3 від 30 жовтня 2024 року № 9049 солдат ОСОБА_3 перебуває на військовій службі за призовом під час мобілізації у військовій частині НОМЕР_3 з 26 жовтня 2024 року (а. с. 29).
З довідки командира військової частини НОМЕР_4 від 02 серпня 2025 року № 9822 вбачається, що солдат ОСОБА_3 перебуває на військовій службі у цій військовій частині з 02 грудня 2024 року по теперішній час (а. с. 131).
Відповідно до довідок форми ОК-7 з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування Пенсійного фонду України ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_5 , у листопад-грудні 2021 році отримав дохід/заробіток на загальну суму 11 056,7 грн, протягом лютого-травня, в листопаді 2024 року – на загальну суму 113 716,4 грн, за січень-червень 2025 року – на загальну суму 660 225,5 грн (а. с. 132-135).
Відповідно до копій платіжних інструкцій АТ КБ «Приватбанк Тарасюком Б. О. перераховано ОСОБА_1 кошти (з урахуванням комісії), а саме: 04.12.2024 – 2010,05 грн., 15.12.2024 – 3015,08 грн., 20.01.2025 – 1005,03 грн., 27.01.2025 – 1507,54 грн., 31.01.2025 – 3015,08 грн., 13 лютого 2025 року – 3015,08 грн., 18 лютого 2025 року – 1005,03 грн., 19 лютого 2025 року – 9045,23 грн., 21 лютого 2025 року – 5025,13 грн., 27 лютого 2025 року – 4020,1 грн., 06.03.2025 – 4020,1 грн., 21.03.2025 – 4020,1 грн., 14.04.2025 – 3015,08 грн., 19.04.2025 – 1005,03 грн., 23.04.2025 – 4020,1 грн., 19.05.2025 – 50050 грн., 21.05.2025 – 45050 грн., 06.06.2025 – 50050 грн., 12.06.2025 – 3015,08 грн., 20.06.2025 – 3015,08 грн., 20.06.2025 – 45050 грн., 20.06.2025 – 5025,13 грн., 11.07.2025 – 5025,13 грн., 26.07.2025 – 5025,13 грн. Призначення платежу у всіх випадках: «Переказ власних коштів. ОСОБА_4 » (а. с. 136-159, 165-169).

Позиція суду апеляційної інстанції
Апеляційний суд у складі судової колегії, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, дійшов таких висновків.
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
За змістом частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Указаним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає у повній мірі.
Згідно з частиною третьою статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»).
Згідно із ч. 7 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
Згідно зі статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини.
Відповідно до частин першої-четвертої статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.
Згідно з частиною першою статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.
Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України.
Зокрема, вказаною нормою визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.
Відповідно до статті 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.
Звертаючись до суду із позовом ОСОБА_1 як на підставу позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 посилалася на те, що відповідачка ухиляється від виконання батьківських обов`язків з виховання та утримання дитини, не спілкується та не дбає про неї.
Отже правовою підставою для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав позивачка визначила пункт 2 частини першої статті 164 СК України.
Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Європейський суд з прав людини у рішенні від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України» (заява № 31111/04) наголошував на тому, що при вирішенні такої категорії спорів суди повинні мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне – за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особистості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину вже несе в собі негативний вплив на свідомість дитини, та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини.
Верховний Суд неодноразово наголошував на тому, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків (див. постанови Верховного Суду від 29 липня 2021 року у справі № 686/16892/20, від 11 вересня 2020 року у справі № 357/12295/18, від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18, від 13 квітня 2020 року у справі № 760/468/18, від 11 березня 2020 року у справі № 638/16622/17, від 06 вересня 2023 року у справі № 545/560/21, 06 березня 2024 року у справі № 150/137/23, від 20 березня 2024 року у справі № 405/5236/20).
Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.
Наведене узгоджується з висновками щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, сформульованими у постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц, Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі № 180/1954/19, від 13 листопада 2020 року у справі № 760/6835/18, від 09 листопада 2020 року у справі № 753/9433/17, від 02 листопада 2020 року у справі № 552/2947/19, від 24 квітня 2019 року у справі № 300/908/17, від 12 вересня 2023 року у справі № 213/2822/21.
Судова практика у цій категорії справ є сталою і підстави для відступлення від вказаних висновків відсутні, відмінність стосується лише фактичних обставин конкретної справи й доказування.
У постанові Верховного Суду від 06 травня 2020 року у справі № 753/2025/19 зазначено, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). 
У рішенні у справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява № 10383/09) ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та, залежно від обставин відповідної справи, вони можуть відрізнятися. Проте основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. 
Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення батька/матері спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України»). 
Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.
Відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Проте позивачкою не надано належних, достатніх і допустимих доказів винної поведінки відповідачки із ухилення від виховання дитини і свідомого нехтування нею своїми батьківськими обов`язками.
Єдиним доказом, на який позивач посилається як на підставу для задоволення його вимог є висновок органу опіки та піклування, відповідно до якого позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно сина визнано доцільним.
Статтею 19 СК України передбачено, що при розгляді судом спорів щодо позбавлення батьківських прав обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.
Колегія суддів, керуючись положеннями ст. 19 СК України, вважає що суд першої інстанції обґрунтовано не взяв до уваги вказаний висновок органу опіки та піклування, оскільки жодних фактичних обставин, які б свідчили про доцільність позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відносно дитини, орган опіки і піклування не встановив та не посилався на них у своєму висновку.
Із висновку не є зрозумілим, яким чином позбавлення батьківських прав відповідачки сприятиме захисту інтересів дитини та позитивно впливатиме на її подальше життя. 
На переконання апеляційного суду, висновок органу опіки та піклування не містить мотивів прийнятого рішення про доцільність позбавлення відповідачки батьківських прав.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що висновок наданий органом опіки та піклування є недостатньо обґрунтованим, адже не містить обставин та аргументів, які б вказували на наявність підстав для застосування відносно відповідачки такого крайнього заходу, як позбавлення батьківських прав.
Оскільки висновок органу опіки та піклування має рекомендаційний характер, який повинен містити відомості щодо наявності виключних обставин, підтверджених відповідними доказами, які б свідчили про свідоме нехтування батьком/матір`ю своїми обов`язками і були законною підставою для застосування такого крайнього заходу впливу, як позбавлення батьківських прав, що найкраще відповідатиме інтересам дитини, а у справі, що переглядається, наданий висновок таких даних не містить, а тому суд першої інстанції обґрунтовано не взяв його до уваги.
Таким чином, оскільки як встановлено судом відповідачка бажає спілкуватись з дитиною, брати участь у її вихованні, активно заперечує проти позбавлення її батьківських прав, з огляду на необхідність забезпечення якнайкращих інтересів малолітньої дитини, зокрема, в частині її права на спілкування та збереження зв`язків з матір`ю, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для застосування до ОСОБА_2 такого крайнього (виняткового) заходу впливу, як позбавлення батьківських прав, що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті кровної спорідненості з ним, адже фактів злісного нехтування відповідачкою своїми батьківськими обов`язками щодо сина, з урахуванням фактичних обставин справи, судом не встановлено, а позивачем не доведено.
У матеріалах справи відсутні докази застосування до ОСОБА_2 заходів впливу у зв`язку із неналежним виконанням батьківських обов`язків з боку органів Національної поліції, органів опіки та піклування, притягнення до адміністративної відповідальності за неналежне виконання батьківських обов`язків, а також належні та допустимі докази вчинення нею домашнього насильства щодо дитини і притягнення до відповідальності за вчинення таких дій.
Апеляційний суд зауважує, що ОСОБА_1 уже зверталася до суду із аналогічним позовом, втім, як встановлено зі змісту відповідного рішення суду від 21 листопада 2023 року у справі № 132/1131/23, підстав для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав судом встановлено не було.
Водночас Орган опіки та піклування при виконавчому комітеті Махнівської сільської ради Хмільницького району Вінницької області, на який вказаним судовим рішенням було покладено контроль за виконанням ОСОБА_2 обов`язків по вихованню і утриманню сина, не надав суду ані першої, ані апеляційної інстанції жодних доказів невиконання нею таких обов`язків.
Право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом. 
Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин (рішення Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», пункт 49). 
Колегія суддів виснує, що позивачкою не доведено необхідності втручання в права дитини на зростання в сім`ї та підтримання зв`язків з матір`ю, неможливості застосування альтернативних, менш суворих заходів, відповідність такого заходу якнайкращим інтересам дитини та його виправданість.
На переконання апеляційного суду, родинний зв`язок між матір`ю і сином можливо відновити, а відтак відсутні підстави для застосування до відповідачки такого крайнього заходу, як позбавлення її батьківських прав, доцільність вжиття якого позивач належно не аргументувала.
Щодо відмови ОСОБА_1 у задоволенні вимог про стягнення на її користь із ОСОБА_2 аліментів на дитину, то суд звертає увагу на таке.
Відповідно до ст. 180, 181 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина
Згідно із ч. 3 ст. 166 СК України при задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. У разі якщо мати, батько або інші законні представники дитини відмовляються отримувати аліменти від особи, позбавленої батьківських прав, суд приймає рішення про перерахування аліментів на особистий рахунок дитини у відділенні Державного ощадного банку України та зобов`язує матір, батька або інших законних представників дитини відкрити зазначений особистий рахунок у місячний строк з дня набрання законної сили рішенням суду..
Оскільки судом встановлено, що ОСОБА_1 не є законним представником дитини, що не є формальністю, як про те зазначає представник позивачки, місцевий суд обґрунтовано відмовив у задоволенні відповідних позовних вимог. Покликання у апеляційній скарзі на стягнення аліментів у порядку ст. 166 СК України суд відхиляє, оскільки у задоволенні позовних вимог про позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відмовлено.
Інші доводи апеляційної скарги щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права на правильність висновків суду першої інстанції не впливають. 

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги
Відтак, доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції та не дають підстав для висновку про порушення процесуального права або неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи. При вирішенні вказаної справи судом правильно визначено характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Seryavin And Others V. Ukraine, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін як законне та обґрунтоване.

Щодо судових витрат
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки апеляційна скарга задоволенню не підлягає, судові витрати, понесені ОСОБА_1 у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, слід залишити за нею.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів,

постановив:

Апеляційну скаргу адвоката Ференець Оксани Юріївни в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Калинівського районного суду Вінницької області від 22 серпня 2025 року залишити без змін.
Судові витрати, понесені ОСОБА_1 у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, залишити за нею.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду.

Головуючий                                                                   В. В. Оніщук

Судді                                                                         Л. О. Голота

                                                                               В. П. Рибчинський