ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
08 жовтня 2025 року
м. Хмельницький

Справа № 683/2358/24
Провадження № 22-ц/820/1458/25

Хмельницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: П`єнти І.В. (суддя-доповідач), Корніюк А.П., Талалай О.І., 
секретар судового засідання Заворотна А.В.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Орган опіки та піклування Виконавчого комітету Старокостянтинівської міської ради Хмельницької області, про позбавлення батьківських прав, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , яка подана його представником ОСОБА_3 , на рішення Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 15 квітня 2025 року (суддя Бондарчук Л.А).
Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд

в с т а н о в и в:
У липні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , третя особа, Орган опіки та піклування Виконавчого комітету Старокостянтинівської міської ради Хмельницької області, про позбавлення батьківських прав. 
В обґрунтування позову зазначав, що перебував із ОСОБА_2 у зареєстрованому шлюбі, який розірвано згідно з рішенням Старокостянтинівського районного суду у червні 2020 року. В період шлюбу, ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін народився син ОСОБА_4 . 
Вказував, син ОСОБА_5 проживає разом із батьком, водночас відповідачка значний час проживає за кордоном та зі слів знайомих створила іншу сім`ю. ОСОБА_2 не бачиться та не спілкується з дитиною, не сплачує аліменти, не цікавиться його здоров`ям та не приймає участі у житті сина.
Рішенням Старокостянтинівського районного суду від 16 червня 2021 року у справі №683/1768/20 визначено місце проживання сина ОСОБА_5 разом з батьком.
Фактично, відповідачка самоусунулась від виконання своїх батьківських обов`язків щодо сина, не відвідала його за чотири роки жодного разу у навчальному закладі, не цікавиться життям сина, не виявляє жодного інтересу до внутрішнього світу та захоплень дитини.
При цьому, як вказував позивач, ні він, ні інші особи не чинять перешкод відповідачці у спілкуванні з дитиною.
Таким чином, на думку позивача, відповідачка умисно ухиляється від виконання батьківських обов`язків, що є підставою для позбавлення її батьківських прав.
Рішенням Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 15 квітня 2025 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Попереджено ОСОБА_2 про необхідність належного виконання батьківських обов`язків та зміни ставлення до виховання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Покладено на Орган опіки і піклування Виконавчого комітету Старокостянтинівської міської ради Хмельницької області обов`язок контролю стосовно виконання ОСОБА_2 своїх батьківських обов`язків стосовно сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Не погоджуючись рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 через свого представника ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог. При цьому, посилається на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду, викладених у рішенні, обставинам справи, неправильне застосування судом норм матеріального права.
Зазначає, що відповідачка вже більше п?яти років проживає постійно за кордоном, створила фактично нову сім?ю. Протягом цих років лише двічі бачила сина ОСОБА_5 . Вона не має психологічного контакту із дитиною та не змінює своєї поведінки взагалі навіть під час розгляду справи судом. 
Позивач вважає, що вона не в певній мірі, а повністю нехтує своїми батьківськими (материнськими) обов?язками по відношенню до сина ОСОБА_5 .
Звертає увагу апеляційного суду, що з липня 2024 року по дату подачі апеляційної скарги відповідачка не бачила дитини жодного разу, спілкувалась із сином лише один раз, не виявляла та не виявляє до цього бажання, а лише під примусом можливого негативного рішення органу опіки та піклування передала сину іграшку. При цьому, не забезпечує сина матеріально, не цікавиться його успіхами, проблемами, станом здоров?я, тощо.
Наголошує на тому, що хоч у судовому засіданні представник органу опіки та піклування повідомив суду, що відповідачка дійсно не виконує свої батьківські обов?язки, проте комісія надала рекомендаційний висновок про недоцільність позбавлення її батьківських прав, лише із підстав того, що вона заперечувала проти позбавлення. 
На думку позивача, самого заперечення проти позбавлення батьківських прав недостатньо, оскільки відповідач має вживати активних дій для зміни своєї поведінки для найкращого забезпечення інтересів дитини, а такі дії відповідачка не вчиняла та не вчиняє протягом всього часу розгляду справи.
Зазначає, що рішення суду в частині попередити ОСОБА_2 про необхідність змінити ставлення до виховання малолітнього сина ОСОБА_4 , поклавши на Орган опіки та виконавчого комітету Старокостянтинівської міської ради Хмельницької області контроль за виконанням нею батьківських обов?язків виходить за межі позовних вимог, оскільки відповідачка не заперечувала проти задоволення даного позову, не висловила свою позицію з даного приводу взагалі під час розгляду справи у суді, що свідчить про байдужість відповідачки до виконання батьківських обов?язків.
Вважає, що дослідженні в суді докази дають ґрунтовні підстави для висновку, що відповідачка, починаючи з чотирьохрічного віку дитини та вже на протязі майже дев?яти років, не виконувала своїх батьківських обов?язків з його виховання, не спілкувалась із сином, не зверталась до компетентних органів чи суду з приводу здійснення перешкод у вихованні сина, самоусунулась від виховання сина, не піклувалась та не піклується про його фізичний і духовний розвиток, навчання, підготовку до самостійного життя. Відповідачка не змінила та не змінить своєї поведінки, що дає підстави для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав по відношенню до сина ОСОБА_5 .
Відзив на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надходив.
Учасники справи в судове засідання не з`явилися, про день, місце і час слухання повідомлені належним чином. 
В силу ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. 
До апеляційного суду представником позивача – адвокатом Козаком І.О. подано клопотання про відкладення розгляду справи, у зв`язку з неможливістю прибути в судове засідання Хмельницького апеляційного суду через стан здоров`я. Враховуючи, що клопотання представника скаржника про відкладення розгляду справи надійшло поза межами строку, визначеного ст. 371 ЦПК України, відсутність належних та допустимих доказів в підтвердження поважності причин неявки в судове засідання, а також можливість адвоката заявити клопотання про його участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції з використанням власних технічних засобів за допомогою системи EasyCom, реалізацію стороною позивача права на викладення своїх аргументів у апеляційній скарзі, колегія суддів поважності причин неявки в судове засідання не встановила, і, відповідно, підстав для відкладення розгляду справи та вважала за можливе слухати справу за відсутності представника позивача. При цьому, колегія суддів виходила з того, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного та обґрунтованого судового рішення, не відкладаючи розгляду справи, оскільки основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні учасника справи чи його представника, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.
Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Суд першої інстанції правильно встановив та виходив з того, що сторони у справі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . (а.с. 8)
Малолітній ОСОБА_6 проживає разом з батьком ОСОБА_1 у будинку АДРЕСА_1 разом із батьками позивача ОСОБА_7 та ОСОБА_8 .
Відповідачка ОСОБА_2 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , однак за місцем реєстрації не проживає, її фактичне місце проживання не відоме.
Згідно з висновком Органу опіки та піклування Виконавчого комітету Старокостянтинівської міської ради Хмельницької області №63/54-42-2702/2024 від 7 листопада 2024 року, позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 стосовно дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є недоцільним та таким, що не відповідає інтересам дитини.
Дані обставини підтверджуються матеріалами справи.
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з недоведеності позивачем виключних підстав, з якими закон пов`язує можливість позбавлення особи батьківських прав, при тому, що це є крайнім заходом впливу, оскільки позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку матері в кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в її діях. 
З таким висновком погоджується і апеляційний суд, оскільки він відповідає вимогам закону та обставинам справи.
Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України, сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Частинами першою, другою статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року (далі – Конвенція), передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 7 грудня     2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58).
Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства»  передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.
Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»).
Частиною сьомою статті 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України) передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Відповідно до частини першої-четвертої статті 150 СК України, батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.
Згідно із частинами другою та четвертою статті 155 СК України, батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.
Підстави позбавлення батьківських прав, передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України  визначено, що мати, батько, можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.
Виходячи з тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України, суд має підстави для висновку, що ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав виключно за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.
Разом з тим, зазначені чинники, повинні мати систематичний та постійних характер, як кожен, так і в сукупності, можна розцінити як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Вказаний захід впливу підлягає застосуванню лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків.
Звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтована підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справи, мають оцінювальний характер, залежать від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин.
Судам слід мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку.
Інтереси дитини полягають в тому, щоб забезпечити її право на потребу у любові, піклуванні та матеріальної забезпеченості (ст. 5 Декларації про соціальні та правові принципи, що стосуються захисту і благополуччя дітей, особливо у разі передачі дітей на виховання та їх усиновлення на  від 03 грудня 1986 року).
Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків тощо.
Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав,  суди повинні зважувати на те,  що позбавлення батьківських прав на дитину та усвідомлення цього самою дитиною вже несе в собі негативний вплив на її свідомість та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини.
З огляду на викладене, з урахуванням якнайкращих інтересів дитини, з огляду на відсутність виключних підстав для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову про позбавлення її батьківських прав. 
Не заслуговують на увагу аргументи апеляційної скарги про те, що  відповідачка жодним чином не намагається брати участь у спілкуванні та вихованні сина, оскільки судом не встановлено винної поведінки відповідачки. 
Також безпідставним є посилання скаржника на те, що ухвалення рішення в частині попередження ОСОБА_2 про необхідність змінити ставлення до виховання сина, та покладення на орган опіки та піклування обов`язку здійснювати контроль за виконанням нею батьківських обов`язків, є виходом за межі заявлених вимог. Оскільки покладення такого обов`язку здійснено для забезпечення ефективності контролю та захисту інтересів дитини, які є пріоритетом у будь-яких спорах, де бере участь орган опіки та піклування, це не є матеріально-правовою вимогою.
Інші доводи апеляційної скарги також не містять посилання на докази, які б спростовували висновки суду і впливали на їх законність, а зводяться до переоцінки доказів і незгоди заявника з висновками суду щодо їх оцінки стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом.    
Рішення суду ґрунтується на повно і всебічно досліджених обставинах справи та ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, суд

у х в а л и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана його представником ОСОБА_3 , залишити без задоволення.
Рішення Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 15 квітня 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 08 жовтня 2025 року.

Суддя-доповідач                                                І.В. П`єнта

Судді:                                                        А.П. Корніюк

                                       О.І. Талалай