ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ                                                      
 
22 жовтня 2025 року
м. Київ
 
справа № 202/14959/23
провадження № 61-7870св25
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого- Луспеника Д. Д.,
суддів:  Гулейкова І. Ю., Гулька Б. І., Коломієць Г. В. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А.,
   
учасники справи:
 
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідач -  ОСОБА_2 ,
третя особа- орган опіки та піклування Краматорської міської ради Донецької області,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Дніпровського апеляційного суду                 від 21 травня 2025 року, ухвалену у складі колегії суддів: Красвітної Т. П.,      Городничої В. С., Петешенкової М. Ю.,
 
ВСТАНОВИВ: 
 
Описова частина
 
Короткий зміст позовної заяви
У липні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 провизначення місця проживання дітей.
 
Позовна заява ОСОБА_1 мотивована тим, що з 18 серпня 2015 року він перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 . У шлюбі у них народилось двоє дітей:ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Вказував на те, що до квітня 2022 року вони проживали у м. Краматорську Донецької області, а у квітні 2022 року всією родиною виїхали до Німеччини у зв`язку із збройною агресією російської федерації проти України. Після оформлення документів біженців та отримання допомоги, ОСОБА_2 06 червня 2022 року поїхала до України та більше до Німеччини не поверталась.
Зазначав, що він із дітьми проживає у Німеччині, самостійно їх виховує та утримує. Наголошував, що діти мають певні захворювання, зокрема, син ОСОБА_4               є дитиною з інвалідністю. За час перебування у Німеччині він займається лікуванням дітей, їх освітою та іншими побутовими питаннями. Вважає, що зміна місця проживання дітей буде супроводжуватись для них стресом, особливо для дитини з інвалідністю.
Зазначав, що він офіційно працевлаштований в України, має у власності житло, також є житло у його матері (баби дітей), яка зараз також проживає в Німеччині разом з ними. На обліку у лікаря-нарколога та психіатра не перебуває. 
 
З урахуванням зазначеного, ОСОБА_1 просив судвизначити місце проживання дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , і                    ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з батьком.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 08 січня              2025 року, ухваленим у складі судді Бєсєди Г. В., позов ОСОБА_1 задоволено.
Визначено місце проживання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом із батьком ОСОБА_1 .
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що на момент розгляду справи діти сторін: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживають з батьком у Федеративній Республіці Німеччина. Вказані обставини сторонами не оспорюються.ОСОБА_1 створив належні умови для розвитку дітей, їх навчання, піклується про дітей, займається їх вихованням. Дитина ОСОБА_3 при висловленні своєї думки зазначив, що батько піклується про нього та він бажає проживати з батьком. Думка дитини             ОСОБА_4 не заслуховувалась судом, з врахування доводів, зазначених батьком, та наданих документів щодо стану здоров`я, як дитини, яка не зможе висловити свою думку.
Суд вважав, що визначення місце проживання дітей із батьком відповідатиме найкращому забезпеченню інтересів дітей.
 
Короткий зміст постанови апеляційного суду
 
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 21 травня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено.
Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 08 січня 2025 року скасовано та ухвалено нове судове рішення.
У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенніпозовних вимог ОСОБА_1 , апеляційний суд дійшов висновку про те, що позивач                         не надав належних та допустимих доказів на підтвердження позовних вимог,                       не довів фактів забезпечення дітей необхідними умовами для проживання та розвитку, фінансової стабільності щодо утримання дітей, належного піклування про їх здоров`я, фізичний та моральний розвиток, і не довів, що  визначення місця проживання дітей разом із батьком відповідає якнайкращим інтересам дітей.
 
Апеляційний суд виходив із того, що позивач не довів, що діти мають належні побутові умови для проживання, розвитку. Зокрема, позивач не надав належних та допустимих доказів щодо оренди ним певного житла для проживання дітей, характеристики відповідного житлового приміщення, обладнання такого приміщення необхідними для кожного із дітей меблями тощо. Позивач не довів твердження, що строк оренди житла продовжено станом на час подання позову та на теперішній час. Отже, позивачем не доведено факт проживання дітей                               у прийнятних побутових умовах, забезпечення проживання дітей спальними місцями, відповідними меблями; не довів, що діти забезпечені необхідним одягом, взуттям, іграшками, шкільним приладдям, повноцінним харчуванням тощо.
Крім того, ОСОБА_1 у Німеччині має дохід лише у вигляді соціальної допомоги як особа-біженець та по догляду за дитиною і дитиною з інвалідністю; іншого доходу, не пов`язаного з соціальними виплатами, позивач у Німеччині не  має.
Також апеляційний суд взяв до увагилист органу опіки та піклування Краматорської міської ради про неможливість надання висновку щодо визначення місця проживання дітей.
Апеляційний суд зазначив, що суд першої інстанції безпідставно взяв до уваги думку дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , якому на час допиту виповнилось повних 12 років, про бажання проживати разом з батьком, з огляду на те, що суд першої інстанції проводив спілкування з дитиною ОСОБА_3                    у режимі відеоконференції, що не виключає можливості впливу батька чи іншої сторонньої особи на дитину під час спілкування хлопчика із судом, що могло негативно вплинути на щирість та відвертість пояснень дитини. Спілкування районного суду з дитиною проводилось без участі педагога та/або спеціаліста психолога, який має відповідну кваліфікацію для проведення бесіди з дитиною для з`ясування дійсних бажань малолітньої особи.
 
Крім того, апеляційний суд зазначив, що у судовому засіданні суду апеляційної інстанції ОСОБА_2 пояснила, що з червня 2022 року вона не проживає разом                   з дітьми у Німеччині, оскільки повернулась до України, де проходить службу у лавах Збройних Сил України. Вказує, що заборгованість за аліментами сплачує. Відповідачка зазначила, що дітей забирати до України не планує, у зв`язку                           з введенням в країні воєнного стану через збройну агресію російської федерації проти України, що є небезпечним для життя та здоров`я дітей, та вказала, що                        не заперечувала раніше та не заперечує тепер щодо проживання дітей разом із батьком ОСОБА_1 у Федеративній Республіці Німеччина. Відповідачка                      не заперечує щодо проживання дітей з батьком і жодним чином цьому                                      не перешкоджає. Про це свідчить і невчинення ОСОБА_2 будь-яких дій щодо визначення проживання дітей з нею (зустрічний позов про визначення місця проживання дітей з матір`ю не пред`являла). Позов щодо місця проживання дітей пред`явлений батьком, з яким діти і так фактично проживають в Німеччині. Більше ніж за рік до пред`явлення цього позову мати дітей повернулася до України,                            не вимагала та не вимагає зміни місця проживання дітей.Твердження позивача про наявність у нього побоювань, що відповідачка може без його (батька) згоди вивезти дітей до України, ґрунтуються на припущеннях, позивач не довів та апеляційний суд не встановив існування спору між позивачем та відповідачкою щодо місця проживання дітей на час пред`явлення позову, на час розгляду справи місцевим чи апеляційним судами.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводів
 
У червня 2025 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу,               в якій, посилаючись на порушення апеляційним судом норм матеріального та процесуального права, просивскасувати постанову апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд скасував рішення суду першої інстанції з формальних міркувань.
Апеляційний суд дійшов помилкового висновку про те, що житловий договір                від 01 травня 2022 року, укладений між ОСОБА_13 і ОСОБА_5 та ОСОБА_6 і ОСОБА_7 , є неналежним доказом забезпечення дітей житлом.Договір оренди оформлявся через державну структуру, якою надавався переклад українською мовою. Гроші за оренду житла отримує господар житла від центру занятості. Договір продовжується автоматично. Відповідачка                     не заперечувала факт укладення договору оренди житла.
Апеляційний суд проігнорував той факт, що догляд за хворою дитиною                                              з інвалідністю за німецькими законами і є роботою.
Отримання соціальної допомоги та допомоги за доглядом за дитиною з інвалідністю  у Німеччині не може бути автоматичною підставою для відмови у визначенні місця проживання дітей.
Апеляційний суд не врахував ставлення відповідачки до своїх батьківських обов`язків, яка у червні 2022 року покинула дітей з батьком у Німеччині та повернулась до України івступила до лав Збройних Сил України.У добровільному порядку мати дітей аліменти не сплачувала, допустила заборгованість. Наразі відповідачка вагітна та звільнена з лав Збройних Сил України.
Апеляційний суд помилково не врахував думку дитини, яка висловлена у судовому засіданні суду першої інстанції, про бажання проживати з батьком.
Рішення суду про місце проживання дітей зачіпає не тільки фізичне місцезнаходження дітей, а й питання виховання, доступу до навчання, медичного обслуговування дітей.
Відмовляючи у задоволенні позову про визначення місця проживання дітей, суд апеляційної інстанції залишив спір між сторонами невирішеним.
 
Підставами касаційного оскарження постанови апеляційного суду заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме: суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження              № 14-327цс18), від 26 червня 2019 року у справі № 13/51-01 (провадження                         № 12-67гс19) та у постановах Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі                          № 461/3144/17 (провадження № 61-21215св19), від 21 липня 2021 року у справі            № 404/3499/17 (провадження № 61-9074св20), від 14 вересня 2023 року у справі         № 208/4682/20 (провадження № 61-11294св22), від 27 вересня 2023 року у справі     № 295/15287/21 (провадження № 61-6482св23), від 29 листопада 2023 року у справі № 757/555/22 (провадження № 61-10724св23), від 11 грудня 2023 року у справі             № 523/19706/19 (провадження № 61-12112св22), від 31 січня 2024 року у справі           № 449/1019/20 (провадження № 61-15616св23), від 27 червня 2024 року у справі         № 333/5987/22 (провадження № 61-5932св24), від 15 січня 2025 року у справі                № 760/2096/22 (провадження № 61-8404св24).
 
Доводи інших учасників справи
 
У серпні 2025 року представник ОСОБА_2 - адвокат Молчанова Н. В. подала відзив на касаційну скаргу, в якому просила відмовити у задоволенні касаційної скарги та залишити судове рішення апеляційного суду без змін як таке, що ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.
 
Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 27 червня 2025 року касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без руху.
 
Ухвалою Верховного Суду 09 липня 2025 року відкрито касаційне провадження              у вказаній справі за касаційною скаргою ОСОБА_1 , витребувано матеріали справи із суду першої інстанції.
 
У липні 2025 року до Верховного Суду надійшли матеріали справи.
 
Ухвалою Верховного Суду від 05 вересня 2025 року справу призначено до судового розгляду.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
18 серпня 2015 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстрований шлюб, який розірваний рішенням Індустріального районного суду                                            м. Дніпропетровська від 21 листопада 2023 року у справі № 202/14950/23.
 
У ОСОБА_1 та ОСОБА_2 народилось двоє синів: ОСОБА_3 ,                     ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
 
Відповідно до копії посвідчення серії НОМЕР_1 , виданого 10 грудня 2021 року Управлінням праці та соціального захисту населення Краматорської міської ради, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є дитиною з інвалідністю.
 
У квітні 2022 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 разом з дітьми виїхали за межі України до Федеративної Республіки Німеччина.
 
У червні 2022 року ОСОБА_2 повернулась до України, а діти залишились проживати з батьком у Федеративній Республіці Німеччина. 
 
Наказом начальника територіального центру комплектування та соціальної підтримки ІНФОРМАЦІЯ_3 № 224 від 26 вересня 2022 року ОСОБА_2 призвано та направлено для проходження військової служби під час мобілізації під час воєнного стану резервістів та військовозобов`язаних відповідно до списку в, які призвані               і відправлені в складі команди НОМЕР_2 батальйон резерву ( НОМЕР_3 ).
 
Згідно з довідкою, виданої командиром військової частини НОМЕР_4 від 25 жовтня 2023 року №1553/3858, молодший сержант ОСОБА_2 перебуває на військовій службі у військовій частині НОМЕР_4 .
 
27 квітня 2023 року Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська у справі             № 202/10401/22 видав судовий наказ про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 ,                  ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі однієї третини усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину, та                    не менш ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з 08 грудня 2022 року та до досягнення старшою дитиною               ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_4 , а надалі у розмірі однієї чверті усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, та не менш ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку,                               до досягнення дитиною ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_5 .
 
Згідно з розрахунком заборгованості зі сплати аліментів з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 згідно з АСВП № 72190154 за період з 08 грудня 2022 року до 31 липня 2023 року сукупний розмір заборгованості становить 188 499,20 грн.
 
Відповідно до довідки про реєстрацію місця проживання особи від 07 травня          2021 року № 20329, ОСОБА_1 з 16 жовтня 2018 року зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .
 
Згідно з договором купівлі-продажу житлового будинку від 29 вересня 2015 рокусерії НАР № 661353 ОСОБА_1 придбав у власність житловий будинок АДРЕСА_2 .
 
Відповідно до копії тимчасового посвідчення військовозобов`язаного № НОМЕР_5                     від 03 грудня 2020 року ОСОБА_1 непридатний до військової служби                          з виключенням з військового обліку, ст. 8а Міністерства оборони України № 2-94.
 
Згідно з копією трудової книжки серії НОМЕР_6 , ОСОБА_1 з 09 грудня         2020 року працює у Комунальному виробничому підприємстві «Краматорська тепломережа» на посаді водія автотранспортних засобів.
 
Відповідно до характеристики на ОСОБА_1 , виданої КВП «Краматорська тепломережа» від 14 липня 2023 року, ОСОБА_1 працює на КВП «Краматорська тепломережа» з 09 грудня 2020 року та по теперішній час за професією автотранспортних засобів служби ремонтів. За час роботи на підприємстві зарекомендував себе досвідченим, грамотним і старанним працівником. Виробничі завдання виконує у повному обсязі та в зазначений термін. За такий невеликий проміжок часу роботи, враховуючи професійні навички, йому було підвищено кваліфікацію водія автотранспортних засобів з ІІІ до І класу. Відповідально ставиться до питань особистої техніки безпеки оточуючих.                          У спілкуванні з співробітниками виявляє відкритість та безпосередність. Має чимало товаришів у своєму трудовому колективі. Чесний у спілкуванні, поважно відгукується про співробітників. По складу характеру спокійний, врівноважений, завжди уникає конфліктних ситуацій.
 
31 серпня 2023 року ОСОБА_1 подано до Краматорського ЗЗСО № 12                ім. С. Чубенка заяву про організацію здобуття освіти для дитини ОСОБА_3 шляхом самостійної (домашньої) форми навчання з 2023 року до 2024 року.
 
Відповідно до довідок про реєстрацію за місцем проживання від 11 квітня 2022 року, перекладених з німецької мови на українську мову та засвідчених приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чигрін А. О., ОСОБА_1 , ОСОБА_4 та ОСОБА_3 у Німеччині зареєстровані за адресою: АДРЕСА_4.
 
Згідно з житловим договором від 01 травня 2022 року, який викладений у простій письмовій формі українською мовою, цей договір укладений між ОСОБА_13 і ОСОБА_5 та ОСОБА_6 і ОСОБА_7 , відповідно до якого об`єктом оренди є квартира в будинку АДРЕСА_5. Орендована нерухомість включає чотири кімнати, 1 кухню, ванну кімнату та 2 коридори. Орендна площа становить близько 100 кв. м, розподілених на 2 поверхи. Розділом 2 вказаного договору передбачено, що оренда починається 08 квітня              2022 року до 07 квітня 2023 року. Термін оренди продовжується на 1 рік, якщо він                              не припиняється однією зі сторін до закінчення терміну дії. Орендна плата становить 500,00 євро на місяць.
 
Центром зайнятості округу Тюбінген ОСОБА_1 затверджено матеріальну допомогу з 01 вересня 2024 року до 28 лютого 2025 року у розмірі 1 351,67 євро та виплати на забезпечення життєвих повсякденних потреб на період з 01 вересня 2024 року до 28 лютого 2025 року для надання особистого шкільного приладдя для дитини ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в сумі 65,00 євро. Грошова допомога виплачується щомісячно наперед.
 
Також ОСОБА_1 отримує матеріальну допомогу для догляду за дитиною ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з 05 серпня 2024 року   у розмірі 750,00 євро.
Довідки щодо затвердження ОСОБА_1 грошових виплат на себе та дітей надані суду з перекладом з німецької на українську мову та засвідчені приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чигрін А. О.
 
Згідно з довідкою про навчання в школі від 09 вересня 2024 року, переклад                        з німецької мови на українську мову якої засвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чигрін А. О., ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , навчається в шкільному році 2024/25 в класі G6 школи Кірнбах Спеціалізованого педагогічного освітньо-консультативного центру.
 
Відповідно до довідки про навчання в школі від 09 вересня 2024 року, переклад                з німецької мови на українську мову якої засвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чигрін А. О., ОСОБА_3 навчається          в класі VKL WRS школи Шлосс Гомарінген початкової та середньої школи                               з професійним нахилом.
 
Згідно зі звітом про результати навчання (табель) за 2023/24 рік, перекладеного           з німецької мови на українську мову та засвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чигрін А. О., ОСОБА_10 до шкоди ходить із задоволенням, добре інтегрувався у класі. Добре орієнтується протягом навчального дня за допомогою розкладу занять із символами та усних вказівок учителів, зазвичай відкритий і мотивований та уроках і завжди доброзичливий до вчителів.
Відповідно до листа Органу опіки та піклування Краматорської міської ради                  від 19 грудня 2023 року № 01-49/2935, родина ОСОБА_1 виїхала з м. Краматорськ і переїхала до Німеччини. ОСОБА_2 вступила до лав Збройних Сил України. Малолітні діти ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 ,        ІНФОРМАЦІЯ_2 , залишились проживати в Німеччині разом                     з батьком ОСОБА_1 . Орган опіки та піклування не має можливості згідно             з частиною п`ятою статті 19 СК України обстежити умови проживання батька дітей, у зв`язку із тим, що він проживає у Німеччині, а матері - у зв`язку із тим, що вона перебуває на військовій службі, а також не має можливості з`ясувати думку малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Отже, орган опіки та піклування не може надати обґрунтованого висновку про визначення місця проживання дітей.
 
У судовому засіданні суду першої інстанції з`ясовано думку дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в режимі відеоконференції, який зазначив, що дійсно з 2022 року він проживає з батьком ОСОБА_1 , бабусею та братом          у Німеччині. У будинку, де вони проживають, у нього є окрема кімната, є все необхідне для навчання. Він відвідує школу, спортивні секції. Бажає проживати              з батьком.
 
Мотивувальна частина
 
Позиція Верховного Суду
 
Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті,                                 є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним                                      і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Зазначеним вимогам судове рішення апеляційного суду не відповідає.
 
Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду                        від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).
 
Спосіб захисту порушеного права повинен бути таким, що найефективніше захищає або відновляє порушене право позивача, тобто повинен бути належним. Належний спосіб захисту повинен гарантувати особі повне відновлення порушеного права та/або можливість отримання нею відповідного відшкодування (див. пункт 8.54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 січня 2022 року у справі                       № 910/10784/16 (провадження № 12-30гс21)).
 
Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови                          у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду                         від 08 листопада 2023 року у справі № 761/42030/21, постанову Верховного Суду           у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року             у справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22)).
 
Загальні засади регулювання сімейних відносин визначено у статті 7 СК України, згідно з якою жінка та чоловік мають рівні права й обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.
 
Згідно з пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада                1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого             1991 року № 789-XII, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
 
Дитина має право знати своїх батьків і право на їх піклування (стаття 7 Конвенції про права дитини).
 
Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.
 
Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. (HUNT v. UKRAINE,                  № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року).
 
При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).
 
Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).
 
Мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу (стаття 141 СК України).
 
Відповідно до статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.
 
Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення (частина перша       статті 161 СК України).
 
Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При визначенні місця проживання дитини судами необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.
 
Відповідно до статті 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками спору щодо її місця проживання. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси.
 
При розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи (частина четверта та п`ята статті 19 СК України).
 
У частині шостій статті 19 СК України передбачено, що суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.
 
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
 
У постанові Верховного Суду Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня             2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) зазначено, що «Декларація прав дитини не є міжнародним договором. Разом з тим положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей. У зв`язку з наведеним Велика Палата Верховного Суду вважає за необхідне відступити від висновків Верховного Суду України, висловлених у постановах від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2445цс16 та від 12 липня 2017 року у справі № 6-564цс17, щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, а саме статті 161 СК України та принципу 6 Декларації прав дитини, про обов`язковість брати до уваги принцип 6 Декларації прав дитини стосовно того, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини бути розлучена зі своєю матір`ю. Велика Палата Верховного Суду вважає, що при визначенні місця проживання дитини першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини в силу вимог статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року».
 
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року у справі № 607/20787/19 (провадження                                       № 61-11625сво22) вказано, що «сім`я є цінною для розвитку дитини, і коли вона руйнується, батьки, які почали проживати окремо, мають віднайти способи захистити дитину і забезпечити те, що їй потрібно, щоб дитина зростала у благополучній атмосфері, повноцінно розвивалася та не зазнавала негативного впливу. Ситуація, в якій батьки не в змозі віднайти такі способи за взаємним погодженням, потребує втручання органів державної влади, зокрема суду, з метою забезпечення належних стосунків між дитиною й батьками, які є фундаментальними для благополуччя дитини. Діти потребують уваги, підтримки і любові обох батьків та є найбільш вразливою стороною в ході будь-яких сімейних конфліктів. Судам слід пам`ятати, що основним суб`єктом, на якого має вплив ухвалене рішення у сімейних спорах цієї категорії, є саме дитина.
У спорах про визначення місця проживання дитини суди мають крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановити та надати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: - особисті якості батьків (моральні якості матері та батька як вихователів. Моральними якостями, які можуть негативно вплинути на виховання дитини, є, зокрема, зловживання спиртними напоями, наркотичними речовинами, перебування на диспансерному нагляді, притягнення до кримінальної чи адміністративної відповідальності); - відносини, які існують між кожним із батьків і дитиною (встановлення повного чи часткового виконання батьківських обов`язків, наявність причин що впливають на виконання батьківських обов`язків; встановлення, чи враховують мати/батько інтереси дитини, чи є взаєморозуміння між кожним із батьків і дитиною); - можливість створення дитині належних умов для виховання і розвитку (наявність самостійного доходу, належних житлових умов у кожного із батьків); - стан здоров`я дитини (наявність хвороб у дитини, що потребують посиленого догляду, наявність у батьків навичок щодо надання первинної медичної допомоги); - стан безпеки дитини (можливість створення дитині безпечних умов для життя та розвитку) тощо. Указане тлумачення статті 161 СК України при розгляді категорії справ, що стосуються надчутливої сфери правовідносин (оскільки йдеться не просто про спір між позивачем і відповідачем, а про долю дитини), є сталим та однозначним                     у практиці Верховного Суду (див. постанови від 14 лютого 2019 року у справі                  № 377/128/18, від 15 квітня 2020 року у справі № 761/35714/16-ц, від 23 жовтня         2021 року у справі № 127/17427/20, від 08 вересня 2023 року у справі № 639/3862/20, від 28 вересня 2023 року у справі № 944/5191/19)».
 
З огляду на введення воєнного стану в Україні, вирішуючи спори, що стосуються прав та інтересів дитини, першочерговим завданням держави є забезпечення її безпеки і права на життя.Сам факт запровадження на території України воєнного стану не є достатньою підставою для визначення місця проживання дитини з одним із батьків. Водночас обставини, пов`язані із безпекою дитини та наслідками бойових дій є істотними, підлягають встановленню та оцінці судом. При вирішенні спору про місце проживання дитини під час воєнного стану суди мають оцінювати всі обставини справи в їх сукупності, застосовувати гнучкі підходи до ухвалення рішення у справі з урахуванням найкращих інтересів дитини, балансу між інтересами дитини та правами батьків на її виховання (див. постанову Верховного Суду                  від 14 червня 2023 року у справі № 760/31518/21 (провадження № 61-5668св23).
 
У справі, яка переглядається, судами встановлено, що внаслідок загрози життю та здоров`ю дітей у квітні 2022 року сторони разом із дітьми виїхали до Федеративної Республіки Німеччина, де отримали тимчасовий захист.У червні 2022 року мати дітей - ОСОБА_2 повернулась до України, у той же час діти залишились проживати з батьком у Федеративній Республіці Німеччина.
 
Факт проживання дитини за кордоном (незалежно від того чи вивезена дитина за кордон до звернення до суду з позовом про визначення місця її проживання чи після) не впливає на вирішення судами України спору про визначення місця її проживання. Повернення дитини в Україну не є передумовою для вирішення спору між батьками про визначення місця проживання такої дитини. Проживання дитини за кордоном не є самостійною підставою для відмови у позові про визначення місця проживання такої дитини разом з одним з батьків в Україні.
 
Передбачена частинами четвертою та п`ятою статті 19 СК України обов`язковість висновку органу опіки та піклування у відповідних категоріях цивільних справ не може абсолютизуватися. У разі, якщо з тих чи інших причин такий висновок отримати не можна, суд має вирішити спір за наявними у справі доказами. Якщо          з тих чи інших причин орган опіки та піклування відмовиться надати свій висновок у справі, де за приписами частин четвертої та п`ятої статті 19 СК України надання ним такого висновку є обов`язковим, ця обставина не означає неможливості розгляду та вирішення спору. Протилежний підхід є рівнозначним відмові у доступу до правосуддя і означав би порушення положень статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зазначений підхід має загальний характер і є цілком справедливим для випадків, коли не було отримано письмового висновку органу опіки та піклування при розгляді справ, де участь органу опіки та піклування є обов`язковою, з огляду на неможливість надати такий висновок, зокрема, у зв`язку із перебуванням дитини за межами країни, перебуванням дитини на непідконтрольній території, неможливості встановити місце фактичного перебування дитини з одним із батьків тощо (див. постанову Верховного Суду                 у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року             у справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22).
 
У постанові Верховного Суду від 09 лютого 2023 року у справі № 753/572/20, зазначено, що: «дитина є суб`єктом права і, незважаючи на незначний вік, неповну цивільну дієздатність, має певний обсяг прав. Одними з основних її прав є право висловлювати свою думку та право на врахування думки щодо питань, які стосуються її життя. Відповідно до частин першої та другої статті 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками спору щодо її місця проживання. Аналогічні положення закріплені у статті 12 Конвенції про права дитини, згідно з якою держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. Під час визначення місця проживання дитини, зважаючи на вікову категорію, необхідно проводити з нею бесіду, головним завданням якої є встановлення дійсного психоемоційного стану дитини, визначення її інтересів та з`ясування думки щодо бажання дитини проживати з одним із батьків.
 
Про необхідність заслуховування думки дітей, які досягли певного віку, та її врахування при вирішенні спорів про відібрання дітей зазначено, зокрема, у рішенні ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» (заява 39948/06).             У параграфі 59 цього рішення вказано, що суд також зауважує, що на жодному етапі провадження у справі судді не заслуховували дітей. Проте, при вирішенні питань, які стосуються її життя, дитині, здатній сформулювати власні погляди, має бути забезпечено право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що її стосуються, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. Результат аналізу наведених вище норм права, практики ЄСПЛ дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, насамперед повинні бути враховані інтереси дитини, виходячи з об`єктивних обставин спору.
 
Суд першої інстанції у судовому засіданні з`ясував думку дитини ОСОБА_3 ,           ІНФОРМАЦІЯ_1 , в режимі відеоконференції, який зазначив, що дійсно з 2022 року він проживає з батьком ОСОБА_1 , бабою та братом                 у Німеччині. У будинку, де вони проживають, у нього є окрема кімната, є все необхідне для навчання. Він відвідує школу, спортивні секції. Бажає проживати                        з батьком. 
 
Апеляційний суд посилався на те, що суд першої інстанції безпідставно взяв до уваги думку дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , оскільки суд першої інстанції проводив спілкування з дитиною в режимі відеоконференції, що                                  не виключає можливості впливу батька чи іншої сторонньої особи на дитину під час спілкування хлопчика із судом, що могло негативно вплинути на щирість та відвертість пояснень дитини. Крім того, спілкування суду з дитиною проводилось без участі педагога та/або спеціаліста-психолога, який має відповідну кваліфікацію для проведення бесіди з дитиною для з`ясування дійсних бажань малолітньої особи.
 
Верховний Суд зазначає, що згідно з пунктом 64 розділу 6 принципів Комітету міністрів Ради Європи щодо правосуддя, дружнього до дітей, під час опитування дитини суд залучає кваліфікованого фахівця, наскільки це можливо. Водночас відповідно до пункту 72 розділу 6 принципів Комітету передбачена можливість для суду дозволяти дитині не давати свідчення, з урахуванням найкращих інтересів і добробуту дітей.
 
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції створив усі умови для реалізації права дитини бути заслуханою у спосіб, який суд правильно визначив як можливий під час триваючої широкомасштабної збройної агресії російської федерації проти України, коли дитина перебуває на території іншої держави, яка надає прихисток громадянам України.
 
Верховний Суд зауважує, що принципи Комітету є практичним інструментом для держав-членів у процесі адаптації їх судових і позасудових систем до конкретних прав, інтересів і потреб дітей і не мають пріоритету над Конвенцією про права дитини, проте враховані судом під час розгляду справи.
 
Подібний за змістом висновок міститься у постанові Верховного Суду від 09 лютого 2023 року у справі № 753/572/20.
 
Суд першої інстанції дійшов висновку про те, що ОСОБА_1 надав належні та допустимі докази на підтвердження позовних вимог, довів, що він створив належні умови для розвитку дітей, їх навчання, піклується про дітей, займається їх вихованням.
 
Водночас апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції, дійшов протилежного висновку про те, що позивач не довів належними та допустимими доказами фактів забезпечення дітей необхідними умовами для проживання та розвитку, фінансової стабільності щодо утримання дітей, належного піклування про їх здоров`я, фізичний та моральний розвиток.
 
Верховний Суд не погоджується з такими висновками апеляційного суду, оскільки апеляційний суд, не встановивши будь-яких нових фактів та без дослідження нових доказів, не спростував належним чином обставин, встановлених районним судом та фактично необґрунтовано переоцінив докази, які були оцінені судом першої інстанції з дотриманням вимог закону та з урахуванням обставин, на які посилалися сторони як на підставу своїх вимог і заперечень.
 
Крім того, апеляційний суд помилково посилався на те, що позивач не довів та апеляційний суд не встановив існування спору між позивачем та відповідачкою щодо місця проживання дітей на час пред`явлення позову, на час розгляду справи місцевим чи апеляційним судами, з огляду на таке.
 
У постанові Верховного Суд від 29 листопада 2023 року у справі № 757/555/22 вказано, що «Верховний Суд не погоджується з висновком суду апеляційної інстанції про те, що в цій справі відсутній спір між батьками з приводу визначення місця проживання дитини та зауважує, що: - по-перше, у випадку, коли суд уважає, що           в справі відсутній предмет спору, то суд своєю ухвалою закриває провадження               в справі (пункт 2 частини першої статті 255 ЦПК України), а не відмовляє                              в задоволенні позову; - по-друге, відсутність спору характеризується тим, що між сторонами не залишається неврегульованих питань, а тому задоволення матеріально-правової вимоги позивача за такої ситуації є недоцільним та таким, що не призведе до виникнення бажаних позивачем наслідків, які вже досягнуті сторонами з урахуванням їх домовленості між собою. Натомість у справі, яка переглядається, саме по собі пред`явлення ОСОБА_1 позову про визначення місця проживання дитини з матір`ю та подальше оскарження відповідачем рішення про задоволення цього позову в апеляційному порядку дає підстави для висновку, що між сторонами наявні неврегульовані питання щодо визначення місця проживання дитини».
 
Апеляційний суд не врахував, що саме по собі пред`явлення позову про визначення місця проживання дітей з батьком та подальше оскарження відповідачкою рішення про задоволення цього позову в апеляційному порядку дає підстави для висновку, що між сторонами наявні неврегульовані питання щодо визначення місця проживання дитини. Водночас відсутність заперечень з боку відповідачки щодо проживання дитини разом із позивачем не дає підстав стверджувати про відсутність предмета спору у справі.
Суд апеляційної інстанції в оскаржуваній постанові дійшов двох взаємовиключних висновків: з одного боку суд виснував недоведеність позовних вимог, а з іншого - зазначив про відсутність спору між позивачем та відповідачкою щодо місця проживання дітей.
 
Верховний Суд вважає, що суд першої інстанції при вирішенні спору врахував найкращі інтереси дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,                             і ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з урахуванням встановлених судами обставинами справи. Для забезпечення інтересів дітей саме визначення місця проживання дітей із батьком відповідатиме їхнім інтересам.
Матір дітей, яка безсумнівно відіграє важливу роль у житті та розвитку дітей, має право та обов`язок піклуватися про здоров`я, стан розвитку дітей, незалежно від того, з ким вони будуть проживати.
 
Також слід зазначити, що матір дітей не заявила вимог про визначення місця проживання дітей із нею, зустрічний позов не пред`явила.
 
Визначення місця проживання дітей разом із батьком не позбавляє матір дітей батьківських прав та не звільняє її від виконання своїх батьківських обов`язків.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Згідно зі статтею 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.
 
Установивши, що апеляційним судом скасовано судове рішення, яке відповідає закону, суд касаційної інстанції скасовує постанову апеляційного суду і залишає            в силі рішення суду першої інстанції відповідно до статті 413 ЦПК України.
 
Щодо судових витрат
 
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
 
Оскільки касаційна скарга підлягає задоволенню, сплачений ОСОБА_1 за подання касаційної скарги судовий збір у розмірі 1 717,76 грн підлягає стягненню                           з ОСОБА_2 на його користь.
 
Керуючись статтями 400, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
УХВАЛИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
 
Постанову Дніпровського апеляційного суду від 21 травня 2025 року скасувати, рішенняІндустріального районного суду м. Дніпропетровська від 08 січня 2025 року залишити в силі.
 
Стягнути з ОСОБА_2 на користьОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1 717,76 грн (одна тисяча сімсот сімнадцять гривень                     76 копійок).
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення,      є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                     Д. Д. Луспеник 

Судді:                                                                                               І. Ю. Гулейков

Б. І. Гулько 

Г. В. Коломієць 

Р. А. Лідовець