Справа № 161/16767/23 	Головуючий у 1 інстанції: Черняк В. В. 	
Провадження № 22-ц/802/918/25  	  Доповідач: Федонюк  С. Ю.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
       
23 вересня 2025 року                                                  місто Луцьк
               
Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Федонюк С. Ю.,
суддів - Матвійчук Л. В., Осіпука В. В.,
з участю:
секретаря судового засідання – Савчук О. В.,
позивача – ОСОБА_1 ,
представника позивача – ОСОБА_2 ,
представника відповідача – ОСОБА_3 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_4 на заочне рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 12 грудня 2023 року,
                                       В С Т А Н О В И В:
       У вересні 2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду із даним позовом, мотивуючи вимоги тим, що з 31 березня 1983 року вона зареєстрована та постійно проживає у квартирі АДРЕСА_1 та несе витрати з утримання квартири. Крім неї, в квартирі зареєстроване місце проживання двох її малолітніх дітей та брата ОСОБА_4 . Останній проживає за іншою адресою, комунальні платежі не сплачує. Вказує, що у зв`язку із його реєстрацією в житловому приміщенні вона позбавлена права на субсидію. 
У зв`язку із наведеним та обмеженням у реалізації набуття права власності на житло позивач просила суд визнати відповідача таким, що втратив право на користування зазначеним житловим приміщенням.
Заочним рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 12 грудня 2023 року позов задоволено повністю.
Визнано ОСОБА_4 таким, що втратив право на користування житловим приміщенням, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .
Стягнуто з ОСОБА_4 на користь держави судовий збір у розмірі 1073 грн. 60 коп.
Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 27 травня 2025 року у задоволенні заяви про перегляд заочного рішення у даній справі відмовлено.
Не погодившись із даним рішенням суду, ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, в якій вважає, що судове рішення прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права через невідповідність висновків суду обставинам справи.
В обґрунтування скарги зазначає, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що судові спори з приводу користування ним спірною квартирою ведуться вже тривалий час і були предметом перегляду різними інстанціями. Вказує, що судом не надано належної правової оцінки тому, що позов ОСОБА_1 пред`явила про втрату права на житло в 2023 році, тобто в період його призову до ЗСУ по мобілізації 21 червня 2022 року. Вважає, що покликання суду в ухвалі про відмову у перегляді заочного судового рішення про те, що йому направлялась судом повістка про розгляд справи на його теперішню адресу, не повинно служити доказом повідомлення його про розгляд справи, так як на той час дане житло не було його місцем проживання. Зазначає, що його тимчасове перебування в місті Луцьку в період розгляду справи про втрату ним права на житло, зокрема повідомлення Луцького РУП, не може розцінюватися як доказ належного повідомлення його про місце та час розгляду справи. Даний йому заборонний припис поліції відносно позивачки позбавляв його можливості спілкуватися з нею. Вважає, що долучені ним до справи письмові документи з достовірністю підтверджують, що спірне житло він залишив та тривалий час не проживав за місцем його реєстрації з поважної причини. Звертає увагу суду на те, що у цій справі не повинні братися до уваги судом подані позивачкою характеризуючі дані про його відношення до воєнної служби, так як на даний час він проходить реабілітацію після отриманого поранення на фронті при захисті інтересів України.
У поданому відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 зазначає, що вважає заочне рішення законним та обґрунтованим, тому просить залишити без задоволення апеляційну скаргу, а рішення суду без змін.
Позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 в судовому засіданні апеляційного суду заперечували проти доводів апеляційної скарги, просили відмовити в її задоволенні.
Відповідач у судове засідання не прибув, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся у встановленому законом порядку.
Представник відповідача ОСОБА_3 підтримала доводи апеляційної скарги, просила її задовольнити.
Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу за відсутності учасника справи, який не з`явився в судове засідання, оскільки відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Заслухавши суддю-доповідача, учасників справи, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги і відзиву, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на наступне.
Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги та якими доказами це підтверджується, чи інші фактичні дані, що мають значення для вирішення справи та докази, що їх підтверджують.
Рішення суду зазначеним вимогам закону не відповідає.
Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 зареєстрована та постійно проживає у квартирі АДРЕСА_1 , одноосібно несе витрати на утримання житла (а.с. 4, 13-16).
Згідно з довідкою про склад сім`ї в даному приміщенні зареєстрований також її брат відповідач ОСОБА_4 , що також стверджується відомостями з Єдиного демографічного реєстру (а.с.4, 23).
28 травня 2019 року ОСОБА_1 виконано рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 24 березня 2017 року у справі №161/17733/16-ц про вселення ОСОБА_4 у квартиру шляхом передання відповідачу ключів від квартири (а.с.7-8).
Звертаючись до суду із даним позовом, ОСОБА_1 вказувала, що її брат ОСОБА_4 не проживає у спірній квартирі вже понад чотири роки (з моменту винесення постанови державного виконавця про закінчення виконавчого провадження від 28 травня 2019 року (а.с.6). На підтвердження факту непроживання ОСОБА_4 за адресою зареєстрованого місця проживання надала суду акти про непроживання від 01 червня 2022 року, 21 грудня 2022 року, 10 квітня 2023 року та 03 травня 2023 року (а.с. 9-12).
Із наданих відповідачем до заяви про перегляд заочного рішення документів встановлено, що ОСОБА_4 , згідно з наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 від 21 червня 2022 року №140, був призваний на військову службу під час мобілізації на особливий період та направлений для проходження військової служби до військової частини НОМЕР_1 (а.с.48-49).
Також на підтвердження тривалої відсутності за місцем своєї реєстрації відповідач долучив: картку обстеження та медичного огляду №60/11/4675 від 06 травня 2022 року , копію довідки про обставини травми (поранення, контузії, каліцтва) від 12 грудня 2024 року за №1814, видану солдату ОСОБА_4 ; копію довідки ВЛК від 26 березня 2025 року №1899 та фотокопію Відпускного квитка від 28 березня 2025 року за №3-61-1/1026 (а. с. 50-53).
Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).
Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).
Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.
За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду (частина третя статті 47 Конституції України).
Згідно із частиною четвертою статті 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
Відповідно до частин першої - другої статті 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.
У справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням, необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача. При цьому, факт тимчасової відсутності фізичної особи і пов`язані з цим правові наслідки (статті 71, 72 ЖК України) необхідно відмежовувати від факту постійної відсутності особи в житловому приміщенні у зв`язку з її вибуттям на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті (стаття 107 ЖК України) та від факту постійної відсутності особи в житловому приміщенні у зв`язку відсутністю члена сім`ї без поважних причин понад один рік (стаття 405 ЦК України). 
Тобто, при вирішенні спору про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням у порядку статей 71, 72 ЖК України, доказуванню сторонами та встановленню судом підлягають обставини тривалості тимчасової відсутності особи у житловому приміщенні, а також поважність причин такої відсутності. 
Водночас, у разі вирішення спору на підставі статті 107 ЖК України обставини поважності тимчасової відсутності особи в житловому приміщенні доказуванню сторонами та встановленню судами не підлягають, а значення має доведення обставини вибуття особи на постійне місце проживання в інше жиле приміщення.
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 червня 2020 року у справі № 361/6668/15 зроблено висновок, що "основною умовою втрати права користування житловим приміщенням з підстав, передбачених статтею 107 ЖК України, є наявність у наймача або члена його сім`ї іншого постійного місця проживання. При цьому, слід встановити таке місце проживання із зазначенням його адреси та дослідити належні та допустимі докази на підтвердження цих обставин. На підтвердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписках, переадресація кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд до іншого населеного пункту, укладення трудового договору на невизначений строк тощо)".
Результат системного аналізу частини другої статті 107 ЖК України дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування житлом лише у разі, якщо до цього вона набула право користування іншим жилим приміщенням.
Аналогічний висновок зроблено у постанові Верховного Суду від 29 лютого 2024 року у справі 761/44727/16-ц.
У справі, яка переглядається, ОСОБА_1 пред`явила позов про визнання відповідача таким, що втратив право користування квартирою одночасно на підставі ст. ст. 71, 72 та статті 107 ЖК України.
Відповідно до п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.04.1985 р. № 2 (із послідуючими змінами) суд може визнати особу такою, що втратила право користування жилим приміщенням, лише з однієї вказаної позивачем підстави, передбаченої ст.71 або ст.107 ЖК. Змінити підставу позову суд вправі тільки за згодою позивача.
На запитання суду апеляційної інстанції щодо правових підстав даного позову позивач та її представник зазначили, що все-таки однією із взаємовиключних підстав для пред`явлення даного позову про визнання ОСОБА_4 таким, що втратив право користування спірною квартирою, вони вважають, є норми ст.ст.71,72 ЖК України, тобто непроживання відповідача у цьому житлі більше ніж у шестимісячний строк без поважних причин.
Разом з тим, у даній справі суд першої інстанції на підставі поданих позивачкою доказів зробив висновок, що ОСОБА_4 за власним бажанням, добровільно залишив помешкання місця свого проживання та реєстрації понад один рік, та визначив собі інше постійне місце проживання, внаслідок чого на підставі ст.405 ЦК України, втратив право на проживання у цьому приміщенні.
Однак, такі висновки є помилковими та зробленими без урахування усіх обставин справи.
У своєму рішенні в даній справі суд першої інстанції послався на норми ст.405 ЦК України безпідставно, оскільки дане житлове приміщення не знаходилося на час розгляду справи у приватній власності позивачки.
Аналіз наведених норм права – ст.ст.71, 72 ЖК України, дає підстави для висновку, що для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, необхідна наявність одночасно двох умов, зокрема, відсутність особи без поважних причин понад встановлений строк, а також відсутність поважних причин непроживання за адресою такого житлового приміщення.
У постанові Верховного Суду від 09 грудня 2020 року у справі № 209/2642/18 вказано, що підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може бути лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. 
Відповідно до вказаної норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Аналогічна правова позиція зазначена у постанові Верховного Суду від 22 травня 2024 року у справі № 759/13182/19.
При тимчасовій відсутності особа продовжує ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на житлове приміщення, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин відсутності, а також ставлення відповідача до спірного житла.
Отже, з наданих відповідачем доказів убачається, що 06 травня 2022 року ОСОБА_4 проходив медичне обстеження у ВЛК, а з 21.06.2022 року був призваний на військову службу і перебував у складі ЗСУ, а 23.11.2024 року отримав поранення, внаслідок чого перебував на лікуванні та у подальшому у відпустці за станом здоров`я.
Таким чином, за вказаний період відповідачем доведено факт його відсутності у спірному житлі з поважних причин.
Однак, суд не може взяти до уваги період відсутності ОСОБА_4 без поважних причин у даному житлі з 2019 року, як стверджувала позивач, і до травня 2022 року, оскільки відповідач вказував, що між сторонами існують упродовж багатьох років суперечки та неприязні відносини саме через те, що ОСОБА_1 фактично не допускає його до житла. Обидві сторони в суді ствердили, що при неодноразовому намаганні відвідати квартиру між ними були спори, викликались правоохоронні органи, було застосовано обмежувальний припис щодо відповідача. 
Разом з тим, позивач ОСОБА_1 не надала суду жодних належних та допустимих доказів не проживання без поважних причин відповідача у період з травня 2019 року по травень 2022 року. В матеріалах справи є акти про не проживання ОСОБА_4 , датовані 01 червня, 21 грудня 2022 року, 10 квітня,03 травня 2023 року.
Крім того, на підставі ст.107 ЖК України також ОСОБА_1 позов не довела, оскільки нею не подано жодних доказів щодо вибуття на постійне проживання ОСОБА_4 із зазначенням конкретної дати такого вибуття, адреси місця проживання, підстав такого проживання за іншою адресою. Також не встановлено наявності у приватній власності відповідача іншого житла чи частки у праві на житло.
Згідно зі статтею 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.
Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50).
Пункт 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі, крім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.
Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення ЄСПЛ у справі «Gillow v. the U.K.» від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення ЄСПЛ у справі «Larkos v. Cyprus» від 18 лютого 1999 року).
Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.
Будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку.
Отже, при вирішенні спору про наявність передбачених законом підстав для виселення особи чи визнання такою, що втратила право користування, що за своєю суттю є позбавленням права на житло, суд у кожній конкретній справі, виходячи із принципу верховенства права, повинен провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, а й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою.
Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 20 жовтня 2021 року у справі № 442/8188/19.
Питання про визнання припиненим права користування житлом у контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням обставин щодо житлового об`єкта, а також наявності чи відсутності іншого житла.
ЄСПЛ розглядає принцип пропорційності як невід`ємну складову та інструмент верховенства права, зокрема, й у питаннях захисту права користування. 
Таким чином, з матеріалів справи встановлено, що відповідач  ОСОБА_4  зареєстрований у спірній квартирі та на даний час з поважних причин є відсутнім за місцем проживання, оскільки на момент подання позову проходив військову службу в лавах Збройних Сил України, виконуючи свій обов`язок перед державою, що було приховано позивачкою та не враховано судом першої інстанції.
Відповідно до вказаного, у матеріалах справи немає доказів, які би підтверджували наявність обставин, що сукупно могли би стати підставою для припинення права користування житлом відповідачем.
Таким чином, згідно із чинним законодавством лише наявність переконливих доказів щодо тривалої відсутності особи без обґрунтованих причин може бути підставою для припинення права користування житлом. Оскільки такі обставини не були доведені, підстави для задоволення вимог щодо припинення права користування житлом відсутні.
Поза увагою суду першої інстанції залишилися норми цивільного процесуального закону, відповідно до яких обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.
Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення у відповідності з вимогами ч.1 ст.376 ЦПК України є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
За таких обставин, заочне рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 12 грудня 2023 року підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 , а відтак, апеляційна скарга підлягає задоволенню.
Керуючись статтями 268, 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_4 задовольнити.
Заочне рішення  Луцького міськрайонного  суду Волинської області від 12 грудня 2023 року в даній справі скасувати і ухвалити нове судове рішення.
В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням відмовити.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду упродовж тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий
Судді