ОКРЕМА УХВАЛА
03 вересня 2025 року
м. Київ
справа № 335/7744/23 (4-с/335/14/2024)  
провадження № 61-10202св24 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Синельникова Є. В. (суддя-доповідач),
суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Шиповича В. В.,
учасники справи:
заявниця -  ОСОБА_1 ,
суб`єкт оскарження - заступник начальника Лівобережного відділу державної виконавчої служби у м. Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Соколенко Світлана Миколаївна, 
заінтересована особа - акціонерне товариство «Запорізький виробничий алюмінієвий комбінат»,
під час розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат Волошина Євгенія Вячеславівна, на постанову Запорізького апеляційного суду від 05 червня 2024 року у складі колегії суддів: 
Трофимової Д. А., Бєлки В. Ю., Онищенка Е. А.,
ВСТАНОВИВ:
У лютому 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду зі скаргою на рішення та дії заступника начальника Лівобережного ВДВС у м. Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Соколенко С. М., заінтересована особа - АТ «Запорізький виробничий алюмінієвий комбінат».
На обґрунтування заявлених вимог ОСОБА_1 зазначала, що заочним рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 08 листопада 2023 року стягнуто з АТ «Запорізький виробничий алюмінієвий комбінат» на її користь заробітну плату та інші належні суми у зв`язку із звільненням. 
16 січня 2024 року Орджонікідзевським районним судом м. Запорiжжя було видано виконавчі листи на виконання зазначеного рішення суду, які були пред`явлені нею до виконання до Лівобережного ВДВС у м. Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса). 
31 січня 2024 року державний виконавець відкрив виконавчі провадження. Водночас постановами від 31 січня 2024 року вчинення виконавчих дій було зупинено відповідно до наказу Фонду державного майна України від 04 січня 
2022 року № 1 «Про затвердження переліків об`єктів малої приватизації, що підлягають приватизації» (зі змінами та доповненнями), на підставі пункту 12 частини першої статті 34, статті 35 Закону України «Про виконавче провадження».
Посилалася на незаконність таких дій державного виконавця. Вважала, що у спірних відносинах втручання держави у право на працю та право на мирне володіння майном здійснюється з відвертим порушенням принципу верховенства права, є непропорційним меті втручання, якою, вочевидь, є запобігання знецінення активів підприємств, що підлягають приватизації, але ж аніяк не перетворення таких підприємств на недоторканих перед законом і судом шляхом надання їм можливості не виконувати рішення суду, навіть ті, що не пов`язані безпосередньо з грошовими виплатами (рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника). 
Крім того, звертала увагу на те, що питання законності зупинення виконавчих дій у виконавчому провадженні стосовно АТ «Запорізький виробничий алюмінієвий комбінат» з мотивів включення пакету його акцій до об`єктів, що підлягають приватизації, вже було предметом судового дослідження та знайшло оцінку в судовому рішенні, яке набрало законної сили.
Враховуючи наведене,  ОСОБА_1 просила суд: визнати неправомірними постанови заступника начальника Лівобережного ВДВС у м. Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Соколенко С. М. від 31 січня 2024 року про зупинення виконавчих дій за виконавчими провадженнями № НОМЕР_1, № НОМЕР_2; зобов`язати державного виконавця Лівобережного ВДВС у м. Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) скасувати постанови від 31 січня 2024 року про зупинення виконавчих дій за виконавчими провадженнями № НОМЕР_1, № НОМЕР_2; зобов`язати державного виконавця Лівобережного ВДВС у м. Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) поновити виконавчі провадження.
Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 14 березня 2024 року скаргу ОСОБА_1 на рішення та дії заступника начальника Лівобережного ВДВС у м. Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Соколенко С. М. від 31 січня 2024 року про зупинення виконавчих дій за виконавчими провадженнями ВП НОМЕР_1, 
ВП НОМЕР_2 задоволено частково. 
Визнано неправомірними постанови заступника начальника Лівобережного ВДВС у м. Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Соколенко С. М. від 31 січня 2024 року про зупинення вчинення виконавчих дій за виконавчими провадженнями № НОМЕР_1, № НОМЕР_2. 
Зобов`язано державного виконавця Лівобережного ВДВС у м. Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) скасувати постанови від 31 січня 2024 року про зупинення виконавчих дій за виконавчими провадженнями № НОМЕР_1, № НОМЕР_2. 
Зобов`язано державного виконавця Лівобережного ВДВС у м. Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) поновити виконавчі провадження № НОМЕР_1, № НОМЕР_2.
Постановою Запорізького апеляційного суду від 05 червня 2024 року апеляційну скаргу АТ «Запорізький виробничий алюмінієвий комбінат» задоволено. Ухвалу Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 14 березня 2024 року у цій справі скасовано та прийнято нову постанову. 
Скаргу ОСОБА_1 на рішення та дії заступника начальника Лівобережного ВДВС у м. Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Соколенко С. М. залишено без задоволення.
15 липня 2024 року ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат 
Волошина Є. В., через систему «Електронний суд» звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати постанову Запорізького апеляційного суду від 05 червня 2024 року та залишити в силі ухвалу Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 14 березня 2024 року.
Постановою Верховного Суду від 03 вересня 2025 року касаційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат Волошина Є. В., залишено без задоволення. Постанову Запорізького апеляційного суду від 05 червня 2024 року залишено без змін.
Спірні правовідносини стосуються виконання судового рішення про стягнення заробітної плати, невиплаченої працівнику при звільненні, з роботодавця (боржника), який перебуває у процесі приватизації з 2018 року.
Судами попередніх інстанцій встановлено, що заочне рішення Орджонікідзевського районного суду  м. Запоріжжя від 08 листопада 2023 року у справі № 335/7744/23 про стягнення невиплаченої при звільненні заробітної плати, яке набрало законної сили, залишається невиконаним. Водночас відсутні правові підстави для його примусового виконання державним виконавцем, оскільки національним законом чітко обумовлено неможливість проведення державним виконавцем виконавчих дій у разі включення єдиного майнового комплексу боржника - державного або комунального підприємства, пакета акцій (часток) у розмірі більше 50 відсотків статутного капіталу боржника до переліку об`єктів малої або великої приватизації, що підлягають приватизації (пункт 12 частини першої статті 34 Закону України «Про виконавче провадження»).
Отже, зупинення вчинення виконавчих дій на час приватизації боржника є обмеженням, передбаченим законом, з метою забезпечення суспільного інтересу у контролі за реалізацією певного державного майна задля прискорення його господарської діяльності під управлінням ефективного приватного власника (постанови Верховного Суду від 24 травня 2023 року у справі № 904/11045/15,            від 17 січня 2023 року у справі № 904/1182/20, від 22 березня 2024 року у cправі                                          № 910/17385/19, від 15 травня 2024 року у справ № 906/136/23).
Разом з тим, статтею 129-1 Конституції України гарантовано, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.
Основними засадами судочинства є обов`язковість судового рішення (стаття 129 Конституції України).
Зазначене конституційне положення конкретизовано у частині першій статті 18 ЦПК України, згідно з якою судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.
Відповідно до частини першої статті 2 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» держава гарантує виконання рішення суду про стягнення коштів та зобов`язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за яким є: державний орган; державне підприємство, установа, організація; юридична особа, примусова реалізація майна якої забороняється відповідно до законодавства.
Виконання рішень суду про стягнення коштів з державного підприємства або юридичної особи здійснюється в порядку, визначеному Законом України «Про виконавче провадження», з урахуванням особливостей, встановлених вказаним Законом.
Реалізація передбачених законом гарантій держави щодо виконання судових рішень про стягнення коштів з юридичної особи, примусова реалізація майна якої забороняється відповідно до законодавства, передбачає вчинення у відкритому виконавчому провадженні державним виконавцем та керівником органу державної виконавчої служби дій, передбачених Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень».
Згідно з положеннями частини другої статті 12Конвенції про захист заробітної плати № 95, коли минає термін трудового договору, остаточний розрахунок заробітної плати, належної працівнику, має бути проведено відповідно до національного законодавства, колективного договору чи рішення арбітражного органу, або - коли немає такого законодавства, угоди чи рішення - в розумний термін з урахуванням умов контракту.
Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини 
і основоположних свобод проголошує, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
У контексті статті 1 Першого протоколу Конвенції майном визнається заробітна плата, а також присуджені судом виплати.
Неспроможність державних органів надати заявнику майно, присуджене йому згідно з остаточним рішенням суду становить втручання, несумісне з гарантіями, закріпленими в пункті 1 статті 1 Першого протоколу (рішення ЄСПЛ у справі «Войтенко проти України», № 18966/02,29 червня 2004 року).
У рішенні ЄСПЛ у справі «Чіжов проти України», № 6962/02, 17 травня 2005 року ЄСПЛ зазначив, що позитивним обов`язком держави є організація системи виконання рішень таким чином, щоб переконатися, що неналежне зволікання відсутнє та що система ефективна і законодавчо, і практично, а нездатність державних органів ужити необхідних заходів для виконання рішення позбавляє гарантії, передбаченої пунктом 1 статті 6 Конвенції.
ЄСПЛ неодноразово зазначав, що стадія виконання судового рішення є частиною правосуддя (рішення ЄСПЛ у справах «Півень проти України», № 56849/00, 
29 червня 2004, «Горнсбі проти Греції», № 18357/91, 19 березня 1997 року).
Відповідно до змісту рішення ЄСПЛ у справі «Шмалько проти України», №60750/00, 20 липня 2004 року право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду (пункт 43).
ЄСПЛ також наголошував, що виконанню судового рішення не можна перешкоджати, відмовляти у виконанні або надмірно його затримувати.
Сукупний аналіз рішень ЄСПЛ у справах «Алпатов та інші проти України», № 7321/05 , 18 грудня 2012 року,«Робота та інші проти України», № 7158/04,                      17 січня 2013 року, «Варава та інші проти України», № 12405/06, 17 січня 2013 року, 
«ПМП «Фея» та інші проти України», № 27617/06, 12 лютого 2013 року достеменно засвідчує однозначну позицію Суду про те, що правосуддя не може вважатися здійсненим доти, доки не виконане судове рішення, та констатується, що виконання судового рішення, як завершальна стадія судового процесу, за своєю юридичною природою є головною стадією правосуддя, що повністю узгоджується з Конституцією України.
Слід також згадати рішення ЄСПЛ у справі «Бурміч та інші проти України»,                            № 46852/13, 12 жовтня 2017 року, в якому Суд визначив, що Уряду України поки що не вдалося вжити необхідні заходи загального характеру, здатні усунути першопричини системної проблеми, констатованої раніше Судом, і надати ефективний засіб юридичного захисту, спроможний забезпечити усім потерпілим відшкодування на національному рівні. Тривале протягом багатьох років невиконання Україною рішення у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» (заява № 40450/04, від 15 жовтня 2009 року) унеможливило вирішення системної проблеми невиконання рішень національних судів, спровокувавши тим самим подальше подання великої кількості заяв, які піднімають питання, аналогічні тим, що розглядалися у цій справі.
Конституційний Суд України неодноразово зазначав, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема: право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень - складовою права на справедливий судовий захист (абзац п`ятий підпункту 2.1 пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 26 червня 2013 року № 5-рп/2013); набрання судовим рішенням законної сили є юридичною подією, з настанням якої виникають, змінюються чи припиняються певні правовідносини, а таке рішення набуває нових властивостей, основною з цих властивостей є обов`язковість - сутнісна ознака судового рішення як акта правосуддя (підпункт 2.4 пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 23 листопада 2018 року № 10-р/2018); визначений у законі комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини Рішення від 13 грудня 
2012 року № 18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини Рішення 
від 25 квітня 2012 року № 11-рп/2012).
У пункті 60 постанови від 07 грудня 2022 року у справі № 908/1525/16 Велика Палата Верховного Суду підкреслила, що Україна має запровадити позасудовий юридичний механізм для виплати компенсацій за затримки з виконанням державою чинних судових рішень, ухвалених на користь кредиторів. Такий механізм має стосуватися і тих випадків, коли державне підприємство тривалий час перебуває у процедурі приватизації. 
На розгляді Конституційного Суду України перебуває конституційне подання Пленуму Верховного Суду № 2 від 06 вересня 2024 року щодо відповідності Конституції України (конституційності) пункту 12 частини першої статті 34 Закону України «Про виконавче провадження» (справа № 4/343(24). Однак, наразі немає можливості достатньо обґрунтовано спрогнозувати час завершення розгляду Конституційним Судом України зазначеної справи.
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 20 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» Кабінет Міністрів України здійснює заходи щодо забезпечення виконання судових рішень органами виконавчої влади та їх керівниками.
Відповідно до вимог частини першої статті 13 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» заходи загального характеру вживаються з метою забезпечення додержання державою положень Конвенції, порушення яких встановлене рішенням, забезпечення усунення недоліків системного характеру, які лежать в основі виявленого Судом порушення, а також усунення підстави для надходження до Суду заяв проти України, спричинених проблемою, що вже була предметом розгляду в Суді.
Згідно з пунктом «а» частини третьої статті 15 цього Закону Кабінет Міністрів України видає в межах своєї компетенції акти на виконання заходів загального характеру.
Кабінету Міністрів України відповідно до Конституції України належить право законодавчої ініціативи у Верховній Раді України.
Колегія суддів бере до уваги режим воєнного стану, складнощі, пов`язані з державними фінансами, об`єктивні обставини, які впливають на процедуру приватизації АТ «Запорізький виробничий алюмінієвий комбінат», зокрема у зв`язку з його місцем знаходженням, у той же час вважає за доцільне звернути увагу, що принцип обов'язковості виконання судового рішення є складовою частиною принципу правової визначеності, а отже і принципу верховенства права. 
Процедура приватизації АТ «Запорізький виробничий алюмінієвий комбінат» фактично розпочата Фондом державного майна України у 2018 році (на підставі наказу № 810 від 18 червня 2018 року «Про внесення змін до наказу Фонду державного майна України від 27 березня 2018 року № 447 «Про затвердження переліків об`єктів малої приватизації, що підлягають приватизації в 2018 році» внесено позицію по ПАТ «Запорізький виробничий алюмінієвий комбінат»). Станом на теперішній час процедура приватизації не завершена.
Заробітна плата є основним засобом існування, є необхідною для задоволення основних потреб людини в їжі, житлі, одязі, лікуванні тощо. Забезпечення дотримання гарантії виконання судового рішення про стягнення заробітної плати, яке набрало законної сили, визначення порядку реалізації і захисту прав працівників слід вважати одними з пріоритетних завдань правової держави та одним з індикаторів гарантування та захисту прав людини.
Відповідно до статті 420 ЦПК України суд касаційної інстанції у випадках і в порядку, встановлених статтею 262 цього Кодексу, може постановити окрему ухвалу. 
У частині першій статті 262 ЦПК України передбачено, що суд, виявивши при вирішенні спору недоліки в діяльності юридичної особи, державних чи інших органів, інших осіб, постановляє окрему ухвалу, незалежно від того, чи є вони учасниками судового процесу. 
Окрема ухвала надсилається відповідним державним органам, які за своїми повноваженнями повинні усунути виявлені судом недоліки чи порушення чи запобігти їх повторенню (частина шоста статті 262 ЦПК України).
З урахуванням наведеного вище, колегія суддів вважає, що наявні підстави для постановлення у справі, що переглядається у касаційному порядку, окремої ухвали з метою звернення уваги Кабінету Міністрів України на необхідність вдосконалення процедури виконання судових рішень у справах про стягнення заборгованості із заробітної плати з господарського товариства, яке тривалий час перебуває у процедурі приватизації, забезпечення рівності при реалізації прав працівників та надання дієвих гарантій держави щодо виконання судових рішень про стягнення коштів, зокрема заробітної плати, з господарського товариства, більше 50 % статутного капіталу якого належить державі.
Частиною сьомою статті 262 ЦПК України передбачено, що з метою забезпечення виконання окремої ухвали, суд встановлює у ній строк для надання відповіді залежно від змісту недоліків та терміну, необхідного для їх усунення.
Керуючись статтею 260, 420 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Звернути увагу Кабінету Міністрів України на необхідність вдосконалення процедури виконання судових рішень у справах про стягнення заборгованості із заробітної плати з господарського товариства, яке тривалий час перебуває у процесі приватизації, гарантування рівності при реалізації прав працівників та надання дієвих гарантій держави щодо виконання судових рішень про стягнення коштів з господарського товариства, більше 50 % статутного капіталу якого належить державі, а також реального виконання рішення суду, яке набрало законної сили.
Встановити тримісячний строк для надання відповіді.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                     Є. В. Синельников
 
Судді:                                                                                       О. В. Білоконь
 
                                                                                                О. М. Осіян
 
  Н. Ю. Сакара
 
  В. В. Шипович