ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 580/11210/24                                      Головуючий у 1-й інстанції: Бабич А.М.
                                                                                           Суддя-доповідач: Черпак Ю.К.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
13 листопада 2025 року                                                                 м. Київ
          Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
судді-доповідача                                       Черпака Ю.К.,
суддів                                                             Кобаля М.І., Штульман І.В.,                    
                                        
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката Дубка Сергія Миколайовича, подану в інтересах ОСОБА_1 , на ухвалу Черкаського окружного адміністративного суду від 03 грудня 2024 року, якою повернуто адміністративний позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії,
В С Т А Н О В И В:
06 листопада 2024 року ОСОБА_1 (далі - позивач/апелянт/ ОСОБА_1 ) звернувся через свого представника - адвоката Дубка Сергія Миколайовича до Черкаського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до військової частини НОМЕР_1 (далі - відповідач/ВЧ НОМЕР_1 ) про: 
- визнання протиправною бездіяльності ВЧ НОМЕР_1 , яка полягає у не застосуванні пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» від 30 серпня 2017 року № 704 у редакції, чинній з 29 січня 2020 року, при обчисленні йому у період з 29 січня 2020 року до 03 листопада 2022 року включно розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня відповідного календарного року, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 14 до постанови Кабінету Міністрів України «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» від 30 серпня 2017 року № 704;
- зобов`язання ВЧ НОМЕР_1 провести перерахунок та доплатити йому за період з 29 січня 2020 року до 03 листопада 2022 року включно належні з урахуванням проведених раніше виплат суми грошового забезпечення, грошової допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, обчислених із розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням, визначених з урахуванням пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» від 30 серпня 2017 року № 704 в редакції, чинній з 29 січня 2020 року, шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року Законом України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 14 листопада 2019 року № 294-ІХ на 01 січня 2020 року, Законом України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» від 15 грудня 2020 року № 1082-ІХ на 01 січня 2021 року, Законом України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» від 02 грудня 2021 року № 1928-ІХ на 01 січня 2022 року, на відповідні тарифні коефіцієнти.
Ухвалою судді Черкаського окружного адміністративного суду від 18 листопада 2024 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху з підстави пропуску строку звернення до суду, оскільки позивач, звертаючись із вимогами про перерахунок і виплату грошового забезпечення за період з 29 січня 2020 року до 03 листопада 2022 року, не подав заяви про поновлення строку звернення до адміністративного суду та не навів доказів поважності причин його пропуску. Суд зазначив, що про розмір та складові свого грошового забезпечення позивач міг дізнатися під час проходження служби, оскільки виплати здійснювались щомісяця, а про виплати при звільненні - з моменту отримання наказу про виключення зі списків особового складу. Будь-яких обставин, які б об`єктивно перешкоджали своєчасному зверненню до суду, у позовній заяві не наведено. У зв`язку з цим суд зобов`язав позивача надати обґрунтовану заяву про поновлення пропущеного строку з викладенням поважних причин та доказами їх наявності, а також уточнити дату фактичного отримання всіх сум грошового забезпечення за спірний період.
Ухвалою судді Черкаського окружного адміністративного суду від 03 грудня 2024 року на підставі пункту 1 частини четвертої статті 169 КАС України позовну заяву адвоката Дубка С.М. від імені ОСОБА_1 повернуто, оскільки позивач не усунув недоліки позовної заяви, визначені ухвалою суду від 18 листопада 2024 року, у встановлений десятиденний строк, який сплив 29 листопада 2024 року. Незважаючи на отримання ухвали про залишення позову без руху 19 листопада 2024, позивач не подав до суду заяву про поновлення пропущеного строку звернення, не надав доказів поважності причин його пропуску та не звернувся з клопотанням про продовження процесуального строку для усунення недоліків. 
Не погоджуючись з таким судовим рішенням, представник позивача подав апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу скасувати та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду. Зазначив, що суд безпідставно повернув позовну заяву, оскільки ним було подано заяву про поновлення строку звернення до суду, в якій наведено обґрунтовані причини його пропуску та подано відповідні докази. Апелянт вказує, що строк звернення до суду слід обчислювати не з дати нарахування грошового забезпечення під час служби, а з моменту, коли позивач дізнався про порушення свого права - тобто з часу отримання письмової відповіді від відповідача про відмову у перерахунку грошового забезпечення у серпні 2024 року. Таким чином, позов подано у межах тримісячного строку, визначеного статтею 233 КЗпП України. Крім того, апелянт вважає, що суд першої інстанції неправильно застосував норми процесуального права, не врахував позицію Верховного Суду щодо обчислення строків звернення у справах про стягнення грошового забезпечення та необґрунтовано позбавив позивача гарантованого Конституцією права на судовий захист.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
Апеляційний розгляд справи відповідно до частини другої статті 312 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Згідно з частинами першою та другою статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
З метою повного та всебічного встановлення обставин справи, колегією суддів вирішено продовжити на розумний строк її апеляційний розгляд.
Вирішуючи питання про наявність підстав для залишення позову без розгляду, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до частини другої статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Частиною першою статті 122 КАС України передбачено, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Згідно з частинами третьою та п`ятою статті 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.
У справі, що розглядається, позивач звернувся до суду з позовом, предметом якого є зобов`язання відповідача здійснити перерахунок складових грошового забезпечення та доплатити належні суми за період з 29 січня 2020 року по 03 листопада 2022 року. Тобто спір стосується правильності визначення розміру посадового окладу та окладу за військовим званням під час проходження позивачем військової служби, з урахуванням пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» від 30 серпня 2017 року № 704 у редакції, чинній з 29 січня 2020 року, та передбачає донарахування грошового забезпечення, а також одноразових виплат, що підлягали обчисленню з оновлених розмірів цих складових.
Положення статті 122 КАС України не містять норм, які б врегульовували порядок звернення осіб, які перебувають (перебували) на публічній службі, до адміністративного суду у справах про стягнення належної їм заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці.
Такі правовідносини регулюються положеннями статті 233 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України).
Частинами першою та другою статті 233 КЗпП України (в редакції чинній до 19 липня 2022 року) передбачено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до місцевого загального суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення.
У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
Офіційне тлумачення положення вказаної норми надав Конституційний Суд України у рішенні від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013. 
Конституційний Суд України дійшов висновку, що в аспекті конституційного звернення, положення частини другої статті 233 КЗпП України у системному зв`язку з положеннями статей 1, 12 Закону України «Про оплату праці» необхідно розуміти так, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.
Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право, зокрема, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Враховуючи те, що на момент нарахування та виплати грошового забезпечення за період з 29 січня 2020 року по 18 липня 2022 року частина друга статті 233 КЗпП України діяла в редакції, якою строк звернення працівника до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати у разі порушення законодавства про працю не обмежувався будь-яким терміном, колегія суддів вважає помилковими висновки суду про пропуск позивачем строку звернення до суду з даними вимогами за зазначений період.
З прийняттям Закону України від 01 липня 2022 року № 2352-ІХ, який набрав чинності 19 липня 2022 року, змінено редакцію статті 233 КЗпП України.
Частиною другою статті 233 КЗпП України (в редакції, яка набула чинності з 19 липня 2022 року) встановлено, що із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні.
Відповідно до пункту 1 глави XIX «Прикінцеві положення» КЗпП України, якою Кодекс був доповнений Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 30 березня 2020 року № 540-ІХ, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статті 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.
Постановою Кабінету Міністрів України «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» від 27 червня 2023 року № 651 відмінено з 24 год 00 хв 30 червня 2023 року на всій території України карантин щодо вказаного захворювання.
Тому, стосовно спірних правовідносин за період з 19 липня 2022 року по 03 листопада 2022 року суд першої інстанції також дійшов неправильного висновку про пропуск позивачем строку звернення до суду без поважних причин, оскільки на дані правовідносини у зазначений період строк звернення до суду не обмежувався будь-яким терміном.
Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 03 червня 2023 року у справі № 280/6779/22, яка відповідно до частини п`ятої статті 242 КАС України підлягає врахуванню у цій справі.
Крім того, структура частини другої статті 233 КЗпП України (в редакції, яка набула чинності з 19 липня 2022 року) визначає першочерговою обставиною для початку обрахування трьохмісячного строку звернення до суду з позовом момент - день одержання особою письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні.
Позивач у заяві про поновлення строку послався на те, що відповідач при звільненні 03 листопада 2022 року всупереч статті 116 КЗпП України письмово не повідомив позивача про розміри нарахованого та виплаченого грошового забезпечення. 
У серпні 2024 року позивач через уповноваженого представника звертався до ВЧ НОМЕР_1 із заявою, в яких просив повідомити про розмір нарахованого та виплаченого грошового забезпечення і провести його перерахунок відповідно до пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» від 30 серпня 2017 року № 704 у редакції, чинній з 29 січня 2020 року, із урахуванням оновленого прожиткового мінімуму для працездатних осіб. 
Листом від 07 вересня 2024 року № 642/ВихЗВГ/962 відповідач надав формальну відповідь, якою фактично відмовив у проведенні перерахунку, після чого позивач 06 листопада 2024 року звернувся до суду з цим позовом. 
Таким чином, саме відмова відповідача у проведенні перерахунку стала тією юридично значущою подією, з якою слід пов`язувати початок перебігу строку звернення до суду. До моменту отримання офіційної відповіді у позивача не було підстав вважати, що його право порушено, оскільки питання правильності нарахувань перебувало у компетенції відповідача.
Отже, звернення до суду відбулося у розумний строк після отримання відповіді про відмову, що свідчить про дотримання позивачем тримісячного строку, передбаченого статтею 233 КЗпП України.
Зважаючи на те, що судом першої інстанції не враховано норми матеріального права та порушено норми процесуального права, що призвело до неправильного вирішення питання, є підстави, передбачені статтею 320 КАС України, для скасування його ухвали та направлення справи для продовження розгляду на стадію вирішення питання про відкриття провадження у справі.
Керуючись статтями 308, 315, 320, 321, 325, 328 КАС України, суд
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу адвоката Дубка Сергія Миколайовича, подану в інтересах ОСОБА_1 , задовольнити.
Ухвалу Черкаського окружного адміністративного суду від 03 грудня 2024 року скасувати, а справу передати для продовження розгляду до суду першої інстанції. 
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Суддя-доповідач:                                                                       Черпак Ю.К.

Судді:                                                                                          Кобаль М.І.

                                                                                                    Штульман І.В.