Дата документу 08.10.2025 Справа № 314/12/24

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Єдиний унікальний № 314/12/24 Головуючий у 1-й інстанції: Свідунович Н.М.
Провадження № 22-ц/807/1368/25 Суддя-доповідач: Трофимова Д.А.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 жовтня 2025 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Трофимової Д.А.
суддів: Гончар М.С.,
Онищенка Е.А.
при секретарі: Бєловій А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника Акціонерного товариства "Українська залізниця" Губарєвої Яни Анатоліївни на рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 14 березня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до Акціонерного товариства "Українська залізниця" про відшкодування моральної шкоди, завданої смертю,

В С Т А Н О В И В:
У грудні 2023 року ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 через свого представника - адвоката Таргонія В.М. звернулися до суду з позовом до АТ "Українська залізниця" про відшкодування моральної шкоди, завданої смертю.
В обґрунтування позовних вимог зазначали, що 27.09.2019 року приблизно о 20 годині 50 хвилин пасажирський поїзд № 70 сполученням Маріуполь-Львів на території м. Вільнянськ Запорізької області, на 1080 км пікету № 1 перегону Вільнянськ-Новогупалівка (Придніпровська залізниця), скоїв наїзд на пішохода ОСОБА_4 , який від отриманих травм загинув на місці пригоди. 
В результаті смерті ОСОБА_4 його дітям - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , було завдано моральні страждання, оскільки діти, яким на той момент було 18 та 11 років відповідно, у максимально як психічно/емоційно, так і матеріально вразливому віці передчасно втратили найближчу людину - батька, якому на той момент було лише 46 років, і будь-яких передумов до його смерті не було, що змусило їх докладати додаткових зусиль для організації свого життя. Так, у ОСОБА_3 , як у повнолітнього, виникли додаткові обов`язки по відношенню до своєї матері, яка втратила підтримку та допомогу чоловіка, а також по відношенню до молодшого брата, який є неповнолітнім, відповідно, не може самостійно забезпечувати себе. ОСОБА_2 ж змушений прожити частину дитинства і більшу частину всього свого життя без батька, не зможе отримати від нього виховання, допомогу та пораду, не зможе отримати ні фінансову, ні моральну підтримку. 
Сталий життєвий устрій позивачів було непоправно змінено за незалежних від них обставин. Крім втрат, пов`язаних з матеріальною підтримкою та допомогою, позивачі відчувають біль та страждання через смерть батька, як це відчула б кожна дитина, передчасна втрата батька є значним ударом для їх психіки, оскільки жодна людина не зможе замінити їм рідного батька, тобто їх душевні страждання будуть тривати і надалі, що свідчить про їх тривалість, невідворотність та непоправність. 
Посилаючись на зазначені обставини, позивачі просили суд стягнути з Акціонерного товариства "Українська залізниця": на користь ОСОБА_2 , в інтересах якого діє його мати - ОСОБА_1 , в якості відшкодування моральної шкоди 250 000 грн.; на користь ОСОБА_3 в якості відшкодування моральної шкоди 250 000 грн.
Рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 14 березня 2025 року позов ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до Акціонерного товариства "Українська залізниця" про відшкодування моральної шкоди, завданої смертю, задоволено частково. 
Стягнуто з Акціонерного товариства "Українська залізниця" на користь неповнолітнього ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 150 000 грн. на відшкодування моральної шкоди, завданої смертю.
Стягнуто з Акціонерного товариства "Українська залізниця" на користь ОСОБА_3 130 000 грн. на відшкодування моральної шкоди, завданої смертю. 
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Стягнуто з Акціонерного товариства "Українська залізниця" на користь держави судовий збір у розмірі 2 800,00 грн.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, представник Акціонерного товариства "Українська залізниця" Губарєва Я.А. подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги залишити без задоволення, здійснити розподіл судових витрат.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що зазначений в описовій частині позовної заяви процесуальний статус ОСОБА_1 - як «позивача, який діє в інтересах іншої (неповнолітньої) особи», - не відповідає вимогам статей 45-50 ЦПК України, адже нею (позивачем ОСОБА_1 ) будь-яких особистих вимог до відповідача (АТ «Укрзалізниця»), згідно з резолютивною частиною позову, не заявлено.
Вважає, що за викладених в позові обставин ОСОБА_1 за жодних умов не може бути позивачкою по справі, та не є особою, що має право вимагати від АТ «Укрзалізниці» в даному випадку відшкодування моральної шкоди, завданої смертю ОСОБА_4 . У свою чергу, недосягнення особою - ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) повноліття не позбавляло таку особу права у відповідності до статей 46, 47, 48 ЦПК України набувати статусу «позивача» у цивільній справі, та лише обумовлювало представлення його інтересів законним представником, відомості про якого також мали бути вказані в позовній заяві з вказівкою його процесуального статусу.
Зазначає, що до матеріалів цивільної справи не долучено жодних належних та допустимих доказів того, що зазначена «позивачем» ОСОБА_1 - є уповноваженим представником ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
Отже, якщо позов пред`явила особа (позивач ОСОБА_1 ), якій не належить право вимоги, суд повинен відкрити провадження, встановити дійсні обставини і, переконавшись у тому, що вимоги пред`явлено неналежним позивачем, відмовити йому у задоволенні позову. Подібні правові висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2020 у справі № 910/10647/18 (пр. № 12-175гс19, п. 7.17), від 08.10.2019 у справі № 916/2084/17 (пр. № 12-77гс19, п. 8.9).
Також вказує, що під час виконання вимог, передбачених статтями 197-198 ЦПК України, суд першої інстанції ухвалою від 18.10.2024 року частково задовольнив клопотання відповідача «Про витребування письмових доказів», а саме: «Витребував від Слідчого управління ГУНП в Запорізькій області з матеріалів кримінального провадження №12019080000000439, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 28.09.2019 року за фактом вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 276 КК України, закритого 30.04.2022 року постановою слідчого ВР ЗСТ СУ ГУНП в Запорізькій області лейтенанта поліції Рябця Г.Є., належним чином засвідчені копії висновків судово-медичних експертиз № 248 від 28.10.2019 року, № 262/263/264/к.
25.11.2024 року на виконання ухвали Вільнянського районного суду Запорізької області від 18.10.2024 року від слідчого управління ГУНП в Запорізькій області надійшли копії висновків судово-медичних експертиз № 248 від 28.10.2019 року, № 262/263/264/к.
На думку сторони відповідача, процесуальний статус фізичних осіб: ОСОБА_1 , неповнолітнього ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ), ОСОБА_3 у цивільній справі не надавав їм права на отримання інформації з матеріалів кримінального провадження № 12019080000000439, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 28.09.2019 року за фактом вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 276 КК України, закритого 30.04.2022 року постановою слідчого ВР ЗСТ СУ ГУНП в Запорізькій області лейтенанта поліції Рябця Г.Є Поза всяким сумнівом: для розголошення судом першої інстанції витребуваних копій висновків судово-медичних експертиз № 248 від 28.10.2019 року, № 262/263/264/к, проведених в рамках кримінального провадження №12019080000000439, - потребувало отримання у слідчого, у прокурора дозволу «на розголошення» у відповідності до ст. 222 КПК України.
Крім того, до матеріалів позовної заяви не надано, під час розгляду цивільної справи не отримано жодного належного доказу існування дозволу - згоди слідчого, прокурора (зокрема, на використання копій матеріалів кримінального провадження №12019080000000439) під час звернення до цивільного (загального) суду на розголошення матеріалів кримінального провадження. За відсутністю дозволу на розголошення матеріалів кримінального провадження № 12019080000000439 - висновки судово-медичних експертиз № 248 від 28.10.2019 року, № 262/263/264/к. є недопустимими доказами в цивільній справі. Аналогічну позицію Верховний Суд виклав у постановах, зокрема, від 11.11.2021 у справі № 910/8482/18 (910/4866/21), від 20.10.2021 у справі № 910/10222/19, від 30.09.2021 у справі № 927/741/19.
У той же час суд першої інстанції не прийняв (у відповідності до ч. 11 ст. 187 ЦПК України) жодного процесуального рішення, спрямованого на усунення недоліків первісної позовної заяви в редакції від 18.12.2023 року, пов`язаного з правильним визначенням процесуальних статусів «позивача ОСОБА_1 » та неповнолітнього ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який взагалі так і не звернувся до АТ «Укрзалізниці» з будь - якими позовними вимогами.
На переконання скаржника, позов мав бути поданим саме неповнолітнім ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ), а до участі у справі мала бути притягнутою законним представником (а не позивачем) його мати - ОСОБА_1 .
Також зазначає, що відповідно до висновків Судово-медичної експертизи № 248 від 28.10.2019 року, згідно з лабораторних досліджень, проведених під час судово-токсикологічної експертизи № 6397 від 04.10.2019 року на дату смерті в крові загиблого ОСОБА_6 концентрація спирту дорівнювала 3,2% (відсоткам), а сечі - 3,5 % (відсотків), що згідно з судово-медичним діагнозом стало сукупним ускладненням для смерті ОСОБА_4 , так як потягло за собою алкогольну інтоксикацію організму.
Відповідно до п. 3.3 висновку Судово-медичної комісійної експертизи №262/263/264/к від 16.02.2021 року: «Ушкодження, які притаманні переїзду колісами залізничного транспорту, при експертизі трупа ОСОБА_4 не знайдено».
Як зазначено в п. 1.1. комісійного експертного висновку: «Враховуючи двобічну локалізацію ушкоджень, їх масивність та взаєморозташування слід вважати за можливе виникнення їх в умовах залізничної травми внаслідок удару передніх відділів рухомого складу локомотива по правій бічній поверхні тіла з наступним його відкиданням та ударами об грунт чи баласт залізничного полотна і переміщенням по ньому ...».
Звертає увагу на відсутність належних доказів щодо «наїзду локомотива на загиблого ОСОБА_4 ». На переконання представника відповідача, недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач, є підставою для відмови у позові.
Вважає, що основною причиною загибелі ОСОБА_4 є саме алкогольне отруєння, що виникало в результаті надмірного вживання спирту. Неправильна культура споживання алкоголю, запої та алкогольна залежність ОСОБА_4 збільшила ризик інтоксикації, що і стало однією з супутніх причин загибелі ОСОБА_4 (висновки Судово-медичної експертизи від № 248 від 28.10.2019 року. Особливо небезпечною для перебуваючого 27.09.2019 року у стані тяжкого сп`яніння ОСОБА_4 могла бути алкогольна кома - стан, за якого ОСОБА_4 міг втратити свідомість і припинити дихати. У цьому випадку кінцева дія алкоголю на загальний стан здоров`я ОСОБА_4 27.09.2019 року зводиться до виникнення нейролептичного ефекту, внаслідок чого - в будь-якому разі настало у ОСОБА_4 пригнічення ЦНС, дихання, серцево-судинної діяльності, могла відбуватися втрата свідомості - аж до коми, розвинутися гіподинамія. З метою перевірки такого стану ОСОБА_4 представником відповідача у судовому засіданні 14.03.2025 року були заявлені відповідні клопотання про призначення комплексної судово-медичної та судово-психіатричної експертиз, які були залишені протокольними ухвалами Вільнянського районного суду Запорізької області без задоволення. Це свідчить про неповноту встановлення фактичних обставин, які б мали бути враховані для застосування положень ст. 1193 ЦК України - для зменшення суми моральної шкоди та ч. 4 ст. 263 ЦПК України.
Саме перебування загиблої особи в стані тяжкого алкогольного сп`яніння було враховано Верховним Судом під час розгляду справ № 630/556/23, постанова ВС від 05.10.2022 по справі № 357/2446/21).
Близькі за змістом викладені судом вище правові висновки містяться в постановах Великої Палати Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 760/15471/15-ц, від 28 листопада 2018 року у справі № 727/8980/15-ц, від 05 грудня 2018 року у справі № 426/16825/16-ц, від 05 червня 2019 року у справі № 461/8496/15-ц, у постановах Верховного Суду від 16 жовтня 2019 року у справі № 148/2109/17, від 04 березня 2020 року у справі № 641/3547/17, від 22 липня 2020 року №520/11029/14-ц, від 07 жовтня 2020 року у справі № 285/4223/17, від 07 жовтня 2020 року у справі №569/10236/17, від 15 жовтня 2020 року у справі №199/6848/16-ц, - за наслідками яких розмір моральної шкоди, який підлягав стягненню на користь позивачі, був зменшений до 10 000 гривен.
Вважає, що суд першої інстанції не врахував й інші правові висновки Верховного Суду (по справах № 642/6122/20, № 642/154/23), за якими суди мають відмовляти у задоволенні у разі недоведеності позивачем юридично значущих фактів проживання однією сім`єю загиблого з позивачами (на час смерті). Належних та допустимих доказів на підтвердження такого факту проживання однією сім`єю суду на дату ухвалення рішення від 24.03.2024 року надано не було.
Зауважує, що вкрай важливим для вирішення питання щодо наявності стягнення моральної шкоди є саме проживання однією сім`єю з загиблим, а не реєстрація місця проживання за однією адресою із загиблим. Зазначене узгоджується з позицією Верховного Суду у справі № 303/4566/20 (постанова ВС від 07 грудня 2022 року).
Від представника ОСОБА_3 - адвоката Таргонія В.М. на адресу апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому він просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду - без змін. Зазначає, що під час розгляду справи судом першої інстанції надано належну правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами у справі, з`ясовано їх правову природу та, як наслідок, ухвалено обґрунтоване та законне рішення; доводи, викладені в апеляційній скарзі не спростовують висновків суду, є безпідставними та необґрунтованими.
Зазначає, що ОСОБА_1 як мати ОСОБА_2 мала право звертатись в його інтересах до суду. Це питання розглядалось Верховним судом в аналогічній справі (Постанова від 23.12.2022 у справі № 566/800/21).
Щодо "розголошення відомостей досудового розслідування" вказує, що матеріали кримінального провадження було витребувано саме за клопотанням представників відповідача. Вважає, що заявляти клопотання про витребування, і посилатись на їх незаконне отримання і звинувачувати суд у вчиненні кримінального правопорушення є недобросовісною поведінкою. В справах, на які посилається представник відповідача були інші обставини і відомості досудового розслідування (не завершеного) були розголошені його учасниками. Розкриття таких відомостей учасниками кримінального провадження під час здійснення досудового розслідування і долучення до справи матеріалів закритого кримінального провадження, наданих самим слідчим з метою дослідження в цивільній справі, є принципово іншими обставинами.
Стосовно сумнівів у причині смерті і різноманітних клопотань представник ОСОБА_3 - адвокат Таргоній В.М. зазначає, що не існує жодного доказу, який прямо або опосередковано вказує на іншу, ніж встановлено досудовим розслідуванням, причину смерті. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях, а представник відповідача оспорював висновки експертиз та кінцевий висновок слідства на підставі власних припущень щодо стану сп`яніння і його наслідків. Причина смерті вказана у постанові про закриття кримінального провадження і підтверджена проведеними експертизами.
Зауважує, що суд першої інстанції врахував грубу необережність потерпілого, що проявилась у стані сп`яніння та порушенні правил безпеки на залізниці та зменшив розмір відшкодування.
Щодо наведеної відповідачем судової практики зазначає, що обставини, підстава і предмет позову у справах, які наводяться відповідачем, не мають нічого спільного зі справою, що розглядається.
Від представника Акціонерного товариства "Українська залізниця" Губарєвої Я.А. на адресу апеляційного суду надійшла відповідь на відзив на апеляційну скаргу. Вказує, що ні позивач ОСОБА_1 , яка нібито діяла в інтересах сімнадцятирічного неповнолітнього ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ні сам, не залучений до участі у цивільній справі у передбачений процесуальним законом спосіб, сімнадцятирічний неповнолітній ОСОБА_2 будь-яких заперечень проти апеляційної скарги АТ «Укрзалізниці» не подавали. Більш того, сам неповнолітній ОСОБА_2 взагалі так і не звернувся до АТ «Укрзалізниці» з будь-якими позовними вимогами. Вважає, що розгляд судом першої інстанції вимог, які неповнолітній ОСОБА_2 не заявляв, є істотним порушенням цивільно-процесуального закону. Зауважує, що якщо позов пред`явила особа (позивач ОСОБА_1 ), якій не належить право вимоги, суд повинен відкрити провадження, встановити дійсні обставини і, переконавшись у тому, що вимоги пред`явлено неналежним позивачем, відмовити йому у задоволенні позову. 
Крім того, процесуальний статус фізичних осіб: ОСОБА_1 , неповнолітнього ОСОБА_2 , ОСОБА_3 у цивільній справі не надавав їм права на отримання інформації з матеріалів кримінального провадження № 12019080000000439, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 28.09.2019 року за фактом вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 276 КК України, закритого 30.04.2022 року постановою слідчого ВР ЗСТ СУ ГУНП в Запорізькій області лейтенанта поліції Рябця Г.Є. Вказує, що за відсутністю дозволу на розголошення матеріалів кримінального провадження № 12019080000000439, висновки судово-медичних експертиз № 248 від 28.10.2019 року, № 262/263/264/к та Витяг з ЄРДР про внесення повідомлення про кримінальне провадження №12019080000000439, взагалі не є доказами, не можуть оцінюватися крізь призму допустимості, іншими словами: є недопустимими доказами в цивільній справі. Аналогічну позицію Верховний Суд виклав у постановах, зокрема, від 11.11.2021 у справі № 910/8482/18 (910/4866/21), від 20.10.2021 у справі № 910/10222/19, від 30.09.2021 у справі № 927/741/19.
Звертає увагу, що з матеріалів обох судово-медичних експертиз трупа ОСОБА_4 , досліджених судом першої інстанції, вбачається відсутність доказів того, що на локомотиві ЧС7-297 від 29.09.2019 року є залишки крові загиблого ОСОБА_4 , що повністю узгоджується з висновком, викладеним у п. 3.3 висновку Судово-медичної комісійної експертизи № 262/263/264/к від 16.02.2021 року, згідно з яким: «Ушкодження, які притаманні переїзду колісами залізничного транспорту, при експертизі трупа ОСОБА_4 не знайдено».
Відомим є те, що під час судово-токсикологічної експертизи № 6397 від 04.10.2019 року на дату смерті в крові загиблого ОСОБА_6 концентрація спірту дорівнювала 3,2% (відсоткам), а сечі - 3,5 % (відсотків), що згідно з судово-медичним діагнозом стало сукупним ускладненням для смерті ОСОБА_4 , так як потягло за собою алкогольну інтоксикацію організму. На переконання представника відповідача основною причиною загибелі ОСОБА_4 є саме алкогольне отруєння, що виникало в результаті надмірного вживання спирту. Неправильна культура споживання алкоголю, запої та алкогольна залежність ОСОБА_4 збільшила ризик інтоксикації, що і стало однією з супутніх причин загибелі ОСОБА_4 (висновки Судово-медичної експертизи від № 248 від 28.10.2019 року, лабораторні дослідження, проведені під час судово-токсикологічної експертизи № 6397 від 04.10.2019 року).
Інші наведені у відповіді на відзив на апеляційну скаргу доводи аналогічні тим, що викладені в апеляційній скарзі.
З урахуванням вищевикладеного, представник АТ "Українська залізниця" наполягає на задоволенні апеляційної скарги.
Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін,з таких підстав.
Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відповідно до частин 1, 2, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вище вимогам закону.
Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив із доведеності позивачами обставин, на які вони посилалася як на підставу своїх вимог, зокрема, що внаслідок смерті ОСОБА_4 , спричиненої джерелом підвищеної небезпеки, його синам завдано моральну шкоду, що підлягає відшкодуванню відповідачем, оскільки останній є володільцем джерела підвищеної небезпеки.
Головною особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є те, що володілець небезпечного об`єкта зобов`язаний відшкодувати шкоду незалежно від його вини. Перед потерпілим несуть однаковий обов`язок відшкодувати завдану шкоду, як винні, так і невинні володільці об`єктів, діяльність з якими є джерелом підвищеної небезпеки.
Відповідач не довів, що шкода була завдана внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого, тому підстав для застосування частини п`ятої статті 1187 ЦК України немає.
Разом із тим, суд встановив, що причиною загибелі ОСОБА_4 є потрапляння під потяг внаслідок його особистої недбалості та необережного поводження на залізниці, однак ця обставина не звільняє відповідача від цивільно-правової відповідальності, проте підлягає врахуванню судом при визначенні розміру відшкодування.
Визначаючи суму грошового відшкодування моральної шкоди, суд врахував, що у результаті наїзду поїзда на ОСОБА_4 , що мало наслідком спричинення його смерті, дітям померлого спричинена моральна шкода, пов`язана із загибеллю рідної для них людини, що потягло за собою тяжкі вимушені зміни у їх житті, відчуття самотності, тривожності.
Суд прийняв до уваги, що діти загиблого - ОСОБА_3 та ОСОБА_2 внаслідок ДТП назавжди втратили можливість отримувати батьківську турботу і підтримку, інша людина не може замінити рідного батька, який займався вихованням дітей. Сам факт того, що вони стали напівсиротами спричиняє їм страждання і негативно впливає на психологічний стан. Упродовж всього свого свідомого життя, яке тільки розпочинається, вони відчуватимуть відсутність у їхньому житті батька.
При визначенні розміру моральної шкоди суд врахував факт наявності грубої необережності потерпілого від нещасного випадку, характер та обсяг страждань позивачів, з урахуванням їх тривалості, істотності вимушених змін у їх життєвих стосунках, а тому, виходячи з засад розумності, пропорційності та справедливості, суд стягнув з відповідача на користь ОСОБА_3 130 000 грн. та на користь ОСОБА_2 150 000 грн. на відшкодування моральної шкоди, завданої смертю батька - ОСОБА_4 .
Суд першої інстанції послався на відповідні правові висновки Верховного Суду.
Колегія суддів погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції з наступних підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України).
Частиною 1 статті 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України).
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 1 ст. 81 ЦПК України).
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи,  ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 , є батьком ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
Згідно з довідкою про причину смерті від 01.10.2019 смерть ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3, настала ІНФОРМАЦІЯ_4 , причина смерті: Шок. Множинні переломи кісток скелету з ушкодженням внутрішніх органів.
З витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань вбачається, що 28.09.2019 за № 12019080000000439 до ЄРДР внесено повідомлення, яке надійшло 27.09.2019 приблизно о 20 годині 59 хвилин від чергового залізничної станції м. Вільнянськ Запорізької області, про те, що на 1080 км пікет № 1 перегону Вільнянськ-Новогупалівка (Придніпровська залізниця) в межах населеного пункту м. Вільнянськ Запорізької області виявлено труп ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3, а також трупи невстановленого чоловіка та жінки віком близько 40 років з тілесними ушкодженнями, характерними для переїзду залізничним транспортом (потягом).
За фактом дорожньо-транспортної пригоди проведено досудове розслідування у кримінальному провадженні № 12019080000000439 за фактом вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 276 КК України, з матеріалів якого вбачається, що 27.09.2019 приблизно о 20 годині 50 хвилин пасажирський поїзд № 70 сполученням Маріуполь-Львів на території м. Вільнянськ Запорізької області, на 1080 км пікету № 1 перегону Вільнянськ-Новогупалівка (Придніпровська залізниця), скоїв наїзд на пішоходів, у тому числі ОСОБА_4 , який від отриманих травм загинув на місці пригоди.
Як вбачається з висновку судово-медичної експертизи № 248 від 28.10.2019, причиною смерті ОСОБА_4 стала сполучена травма голови, шиї, тулуба та кінцівок, яка виразилась множинними переломами кісток скелета (черепу, ребер, кісток кінцівок), з ушкодженнями внутрішніх органів (головного мозку, легенів), яка ускладнилась розвитком травматичного шоку, який і став безпосередньою причиною смерті. 
При судово-медичній експертизі трупа ОСОБА_4 були виявлені тілесні ушкодження:
- відкриті черепно-мозкова та щелепно-лицьова травма: великі забійно-рвані рани волосистої частини голови та обличчя; забійні рани, садна і крововиливи в м`яких тканинах волосистої частини голови та обличчя; багатоуламковий та лінійний переломи кісток склепіння та основи черепа з ушкодженням лобової, клиноподібної, тім`яних та правої скроневої кісток, луски потиличної кістки, множинними розривами твердої мозкової оболонки; повний косо-поперечний перелом тіла і повні косо-поперечні переломи скроневого і лобового відростків правої виличної кістки; лінійний перелом правої верхньої щелепи; уламковий перелом кісток носа; крововилив між кістками черепу та твердою мозковою оболонкою в передніх та середніх черепних ямках з обох сторін (загальним обсягом близько 10,0 см куб), крововилив під твердою мозковою оболонкою на зовнішній поверхні правої півкулі та базальних поверхнях лівих лобової та скроневої часток (загальним обсягом 15,0 см куб); вогнищеві крововиливи під м`якими мозковими оболонками на зовнішніх поверхнях лобово-тім`яних часток з обох сторін; вогнища забою головного мозку в ділянках полюсів лобових часток;
- закритий повний розрив міжхребцевого диску між 6 та 7 шийними хребцями, з розривом передньої повздовжньої зв`язки; садна правої бічної поверхні шиї;
- закрита тупа травма грудної клітки: повні косо-поперечні переломи 7-11 ребер по правій лопатковій лінії з розривами пристінкової плеври; повні косо-поперечні переломи 3-7 ребер між правими середньою ключичною та передньою пахвовою лініями; забій легенів; правосторонній гемоторакс (скупчення 25,0 мл крові в правій плевральній порожнині); масивний крововилив в м`яких тканинах правої лопаткової ділянки, з розшаруванням м`яких тканин;
- садна та крововилив в м`яких тканинах поперекової та крижової ділянок, велика клаптеподібна рана тазової ділянки праворуч;
- закриті неповний вивих голівки правої плечової кістки назад, під надплечовий відросток (акроміон) правої лопатки; вивих ліктьового відростку правої ліктьової кістки назад, з розривом зв`язок правого ліктьового суглобу, та скупченням 3,0 мл крові в його порожнині;
- закритий повний косо-поперечний перелом середньої третини діафізу лівої плечової кістки; відкриті уламкові переломи діафізів лівих променевої та ліктьової кісток; закриті повні косо-поперечні переломи діафізів правих ліктьової та променевої кісток; відкриті уламкові переломи діафізів правих великої та малої гомілкових кісток; відкриті багатоуламкові переломи кісток 1-3 пальців лівої стопи; крововиливи в м`яких тканинах, забійні та забійно-рвані рани, садна кінцівок.
Сполучена тупа травма голови, шиї, тулуба та кінцівок у ОСОБА_4 , яка ускладнилась розвитком небезпечного для життя стану - травматичного шоку, має ознаки тяжкого тілесного ушкодження; знаходиться в прямому причинному зв`язку з настанням смерті. 
З огляду на морфологічні характеристики, наявність крововиливів в порожнинах тіла, можна сказати, що всі пошкодження у ОСОБА_4 утворились зажиттєво, безпосередньо перед настанням смерті.
Враховуючи морфологічні характеристики, а також механізм утворення окремих груп ушкоджень та висоту їх розташування - сполучена травма голови, шиї, тулуба та кінцівок у ОСОБА_4 утворилась в умовах залізничної травми, в результаті травматичної дії масивного тупого предмета, який мав значну кінетичну енергію (виступаючих частин передніх відділів локомотива залізничного складу), по правій бічній поверхні тіла, з відкиданням тіла та ударами об ґрунт та/чи баласт залізничного полотна. 
При судово-медичній експертизі крові від трупа ОСОБА_4 , проведеній у відділенні судово-медичної токсикології КУ "ЗОБ СМЕ" ЗОР, виявлений етиловий спирт в концентрації 3,2 ‰. У живих осіб зазначена концентрація етилового спирту в крові, зазвичай, викликає важку інтоксикацію алкоголем.
Згідно з висновком судово-медичної експертизи № 262/263/264/к від 30.03.2021, проведеної за матеріалами кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12019080000000439 від 28.09.2019, усі тілесні ушкодження, виявлені при судово-медичній експертизі трупа ОСОБА_4 , утворилися за механізмом тупої травми, тобто від дії тупих предметів з переважаючою поверхнею, які мали значну кінетичну енергію. Враховуючи двобічну локалізацію ушкоджень, їх масивність та взаєморозташування, слід вважати за можливе виникнення їх в умовах залізничної травми, внаслідок удару передніх відділів рухомого складу локомотива по правій бічній поверхні тіла з наступним його відкиданням та ударами об ґрунт чи баласт залізничного полотна і переміщенням по ньому. Усі тілесні ушкодження виникли у короткий проміжок часу і не можуть бути об`єктивно диференційовані за послідовністю утворення. Будь-яких ушкоджень, які б не могли утворитися в умовах зазначеної транспортної пригоди, при експертизі трупа ОСОБА_4 не знайдено. В момент наїзду на пішохода ОСОБА_4 він знаходився у вертикальному чи близькому до нього положенні. Первинний контакт з переднім відділом локомотива припав на праву бічну поверхню тіла потерпілого. 
Постановою слідчого ВР ЗСТ СУ ГУНП в Запорізькій області лейтенанта поліції Рябця Г.Є. від 30.04.2022 кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12019080000000439 від 28.09.2019, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 276 КК України, закрито у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення. Приймаючи вказане рішення орган досудового розслідування дійшов висновку, що до смерті ОСОБА_4 та інших осіб машиніст та помічник машиніста, які керували пасажирським потягом № 70 сполученням Маріуполь-Львів, не причетні.
Крім того, як вбачається з копії свідоцтва про народження ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , серії НОМЕР_1 , виданого 14.04.2008 Кіровською сільською радою Вільнянського району Запорізької області, його матір`ю є ОСОБА_1 .
Судом також встановлено, що володільцем локомотива Мелітопольського локомотивного ДЕПО - ЧС7-297 та 20-ти причіпних пасажирських вагонів поїзда № 70 сполученням Маріуполь-Львів, який здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_4 , є АТ "Укрзалізниця".
Відповідно до частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
У справі, яка переглядається, позивачі просили суд стягнути з АТ «Укрзалізниця» на відшкодування моральної шкоди на користь ОСОБА_2 , в інтересах якого діє його мати - ОСОБА_1 , та на користь ОСОБА_3 по 250 000 грн. кожному, завданої їм смертю їх батька, який помер внаслідок удару локомотива, що належить АТ «Укрзалізниця» і є джерелом підвищеної небезпеки.
Стаття 3 Конституції України визначає, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.
Згідно зі статтею 27 Конституції України кожна людина має невід`ємне право на життя. Ніхто не може бути свавільно позбавлений життя. Обов`язок держави - захищати життя людини.
Статтею 2 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантовано, що право кожного на життя охороняється законом.
Підприємства залізничного транспорту загального користування забезпечують безпеку життя і здоров`я громадян, які користуються його послугами, а також безпеку руху поїздів, охорону навколишнього природного середовища згідно з чинним законодавством України. Безпека руху поїздів - це комплекс організаційних і технічних заходів, спрямованих на забезпечення безаварійної роботи та утримання у постійній справності залізничних споруд, колій, рухомого складу, обладнання, механізмів і пристроїв (частини перша та друга статті 11 Закону України «Про залізничний транспорт»).
У пункті 100 Статуту залізниць України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 06 квітня 1998 року № 457, передбачено, що залізниці повинні забезпечувати потреби населення у пасажирських перевезеннях, безпеку користування залізничним транспортом, необхідні зручності, якісне обслуговування пасажирів на вокзалах і в поїздах, своєчасне перевезення і збереження багажу і вантажобагажу.
У той же час, Правилами безпеки громадян на залізничному транспорті України, затвердженими наказом Міністерства транспорту України від 19 лютого 1998 року № 54, заборонено знаходитися на об`єктах залізничного транспорту в стані алкогольного сп`яніння (пункт 2.20).
Відповідно до статті 23 ЦК України кожна особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, в тому числі, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.
За змістом статті 1167 ЦК України, якщо моральної шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки, така моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала.
Відповідно до частини другої статті 1168 ЦК України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю.
Частиною першою статті 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (обов`язків).
Відповідно до вимог частини другої статті 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 426/16825/16 (провадження № 14-497цс18) зазначено, що особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) з особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, не є суб`єктом, який несе відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки. У цьому випадку таким суб`єктом є законний володілець джерела підвищеної  небезпеки - роботодавець.
Головною особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є те, що володілець небезпечного об`єкта зобов`язаний відшкодувати шкоду незалежно від його вини.
Згідно з частиною п`ятою статті 1187 ЦК України при завданні шкоди джерелом підвищеної небезпеки на особу, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, не може бути покладено обов`язок з її відшкодування, якщо вона виникла внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.
Під непереборною силою необхідно розуміти, зокрема, надзвичайні або невідворотні за даних умов події (пункт 1 частини першої статті 263 ЦК України), тобто ті, які мають зовнішній характер. Під умислом потерпілого необхідно розуміти, зокрема, таку його протиправну поведінку, коли потерпілий не лише передбачає, але і бажає або свідомо допускає настання шкідливого результату (наприклад, суїцид, умисний злочин).
Якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, - також залежно від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом (частина друга статті 1193 ЦК України).
Положення статті 1193 ЦК України про зменшення розміру відшкодування з урахуванням ступеня вини потерпілого застосовуються у випадках завдання шкоди майну, а також ушкодженням здоров`я фізичній особі. Підставою для цього може бути груба необережність потерпілого, наприклад перебування у нетверезому стані, нехтування правилами безпеки руху тощо.
Питання про те, чи є допущена потерпілим необережність грубою (частина друга статті 1193 ЦК України), у кожному конкретному випадку має вирішуватись з урахуванням фактичних обставин справи (характеру дій, обставин завдання шкоди, індивідуальних особливостей потерпілого, його стану тощо).
Суд першої інстанції встановив, що смерть батька позивачів - ОСОБА_4 настала від тяжких тілесних ушкоджень, отриманих при зіткненні з джерелом підвищеної небезпеки - локомотивом, належним відповідачу, вина та протиправність дій АТ «Українська залізниця» відсутні, а смерті потерпілого сприяла його власна груба необережність та недбалість, алкогольне сп`яніння.
Установивши, що причиною загибелі батька позивачів є потрапляння під потяг внаслідок його особистої недбалості та необережного поводження на залізниці, суд обґрунтовано зробив висновок, що ця обставина не звільняє відповідача від цивільно-правової відповідальності, однак підлягає врахуванню при визначенні розміру відшкодування.
Матеріали справи не містять, а суд першої інстанції не встановив обставин, які б свідчили, що шкода була завдана внаслідок непереборної сили або умислу загиблого.
За таких обставин, урахувавши фактичні обставини справи, поведінку потерпілого, характер, глибину і тривалість душевних страждань позивачів, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог щодо відшкодування моральної шкоди.
Визначаючи розмір моральної шкоди, суд правильно врахував факт наявності грубої необережності потерпілого від нещасного випадку, характер та обсяг страждань позивачів (дітей загиблого) з урахуванням їх тривалості, істотності вимушених змін у життєвих обставинах. При цьому суд керувався  засадами розумності, пропорційності та справедливості.
Крім того, суд першої  інстанції правильно застосував положення частини другої статті 1193 ЦК України та, з урахуванням усіх обставин справи, обґрунтовано визначив розмір відшкодування моральної шкоди, що спростовує доводи апеляційної скарги.
Висновок суду першої інстанції узгоджується з висновком Верховного Суду, що викладений у постановах від 29 травня 2023 року у справі № 283/2536/21 (провадження № 61-2396св23), від 21 червня 2024 року в справі № 629/2372/23 (провадження № 61-2964св24).
Колегія суддів зауважує, що гроші виступають еквівалентом завданої моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та справедливої сатисфакції потерпілому. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості.
Подібні правові висновки викладено у постановах Верховного Суду  від 25 травня 2022 року у справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22), від 23 листопада 2022 року у справі № 686/13188/21 (провадження № 61-3943св22), від 19 квітня 2023 року у справі № 336/10216/21 (провадження № 61-73св23).
Розмір відшкодування моральної шкоди перебуває у взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа (постанова Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2022 року у справі № 477/874/19, провадження № 14-24цс21).
Таким чином, розмір відшкодування моральної шкоди не є сталою величиною, а визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням усіх обставин справи й доведеності позову.
У кожній справі суд керується конкретними обставинами справи та наданими сторонами доказами, оцінюючи їх у сукупності.
Суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин, підставами для відшкодування моральної шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, та, надавши належну правову оцінку обставинам завдання шкоди, поведінці загиблого, а також глибині моральних страждань, завданих його синам у зв`язку зі смертю найближчої їм людини, дійшов обґрунтованого висновку про стягнення на користь ОСОБА_3 130 000 грн. та на користь ОСОБА_2 - 150 000 грн. на відшкодування моральної шкоди, завданої смертю батька - ОСОБА_4 .
Колегія суддів не знаходить підстав для висновку, що при визначенні розміру відшкодування порушено принципи розумності, пропорційності та справедливості. Доводи апеляційної скарги зазначених висновків не спростовують, вони зводяться до переоцінки доказів.
Європейський суд з прав людини зауважив, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, § 62, ЄСПЛ від 12 липня 2007 року).
Стосовно звернення ОСОБА_1 в інтересах свого неповнолітнього сина, то відповідно до частин 2, 3 статті 59 ЦПК України права, свободи та інтереси неповнолітніх осіб віком від чотирнадцяти до вісімнадцяти років, а також осіб, цивільна дієздатність яких обмежена, можуть захищати у суді відповідно їхні батьки, усиновлювачі, піклувальники чи інші особи, визначені законом. Суд може залучити до участі в таких справах неповнолітню особу чи особу, цивільна дієздатність якої обмежена. Законні представники можуть доручати ведення справи в суді іншим особам.
Суд першої інстанції правильно виснував, що ОСОБА_1 є матір`ю ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а, отже, в силу ч. 2 ст. 59 ЦПК України, є його законним представником, яка вправі звертатися до суду з позовами на захист його прав, свобод та інтересів, та в силу вимог ч. 3 ст. 59 ЦПК України ОСОБА_1 , як законний представник неповнолітнього ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , вправі доручити ведення справи в суді іншій особі, в даному випадку адвокатові Таргонію В.М.
Наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження судом першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.
Колегія суддів відхиляє посилання в апеляційній скарзі на неврахування судом першої інстанції висновків, викладених Верховним Судом в постановах, що зазначені заявником у скарзі, оскільки висновки у цих  справах і у справі, що переглядається, а також встановлені судом фактичні обставини, що формують зміст спірних правовідносин, є різними, у зазначених справах суди виходили з конкретних обставин та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.
Інші, наведені в апеляційній скарзі аргументи, є аналогічними доводам, викладеним в відзиві на позовну заяву, не спростовують висновків суду першої інстанції та не дають підстав вважати, що суд порушив норми матеріального та процесуального права, про що зазначає в апеляційній скарзі заявник, по своїй суті зводяться до незгоди з наданою судом оцінкою зібраних у справі доказів та встановлених на їх підставі обставин, тобто стосуються переоцінки доказів, яким була надана належна оцінка судом, і не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, яким у повному обсязі з`ясовані обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка. 
Докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.
Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов`язковими підставами для скасування судового рішення, апеляційний суд не встановив.
Отже, суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини у справі та правильно визначив характер спірних правовідносин і закон, який їх регулює та застосував норми права, які регулюють ці правовідносини, вирішив спір з урахуванням меж заявлених вимог та конкретних обставин справи на підставі наданих сторонами доказів з дотриманням норм матеріального та процесуального права.
Враховуючи наведене, колегія суддів уважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, на законність та обґрунтованість судового рішення не впливають.
Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції ( 995_004 ) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
При цьому апеляційний суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «РуїзТоріха проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).
Щодо судових витрат, то відповідно до підпунктів "б" та "в" пункту 4 частини 1 статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення, та про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:
Апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства "Українська залізниця" Губарєвої Яни Анатоліївни залишити без задоволення.
Рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 14 березня 2025 року у цій справі залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.
Повне судове рішення складено 17 жовтня 2025 року.

Головуючий Д.А. Трофимова

Судді: М.С. Гончар

Е.А. Онищенко