ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
05 листопада 2025 року                                                              
м. Київ
справа № 161/5129/25
провадження № 61-6770св25
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьоїсудової палати Касаційного цивільного суду: 
судді-доповідача Литвиненко І. В.,
суддів: Грушицького А. І., Калараша А. А., Петрова Є. В., Пророка В. В.,
учасники справи:
позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Спецкомунтех»,
відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Волинського апеляційного суду від 20 травня 2025 року у складі колегії суддів: Бовчалюк З. А., Здрилюк О. І., Карпук А. К., у справі за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «Спецкомунтех» про вжиття заходів забезпечення позову до подання позовної заяви,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст заяви 
У березні 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Спецкомунтех» (далі - ТОВ «Спецкомунтех») звернулось до суду із заявою про забезпечення позову до подання позовної заяви.
Заяву мотивовано тим, що ТОВ «Спецкомунтех» є власником транспортного засобу марки AUDI Q8, державний номерний знак НОМЕР_1 (VIN НОМЕР_2 ). ОСОБА_1 використовував даний автомобіль для власних потреб, неодноразово перетинав кордон, здійснював порушення правил дорожнього руху. Позивач жодних дозволів на експлуатацію вказаного автомобіля для особистих потреб ОСОБА_1 не надавав. Такими діями ОСОБА_1 знижує вартість автомобіля. Оскільки ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є дружиною та донькою ОСОБА_1 , а тому існує ймовірність використання автомобіля також і вказаними особами. 
ТОВ «Спецкомунтех» має намір звернутися до суду з позовом про захист своїх майнових прав шляхом витребування майна з чужого користування, у зв`язку з чим просило:
- накласти арешт на транспортний засіб AUDI Q8, державний номерний знак НОМЕР_1 (VIN НОМЕР_2 );
- заборонити ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 використовувати вказаний автомобіль.
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Луцький міськрайонний суд Волинської області ухвалою від 24 березня 2025 року відмовив ТОВ «Спецкомунтех» у задоволенні заяви.
Ухвала суду обґрунтована тим, що ТОВ «Спецкомунтех» є одноосібним власником спірного транспортного засобу, накладення арешту, як вид забезпечення позову, не може бути застосовано у даному випадку, адже нормами чинного законодавства не передбачено можливість, зокрема, накладення арешту на майно, яке належить позивачу.
Суд також зауважив, що ТОВ «Спецкомунтех» як власник майна в праві вжити заходів, що унеможливлюють використання транспортного засобу в позасудовому порядку (на кшталт, звернення до правоохоронних органів, органів ТСЦ МВС, митних органів тощо).
Належних доказів вчинення дій щодо використання своїх можливостей в рамках правомочностей права власності заявником не надано.
Оскільки заявник має намір звернення до суду з вимогами щодо витребування автомобіля з незаконного користування ОСОБА_1 , забезпечення позову в частині заборони використання транспортного засобу фактично призведе до підміни рішення суду. Так, у разі задоволення заяви про забезпечення позову шляхом заборони користуватися автомобілем, позивачем буде частково досягнуто мету позову без розгляду справи по суті.
Волинський апеляційний суд постановою від 20 травня 2025 року скасував ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 24 березня 2025 року в частині відмови у забезпеченні позову до подання позовної заяви шляхом заборони використовувати транспортний засіб та ухвалив у цій частині нове судове рішення, яким заяву ТОВ «Спецкомунтех» про вжиття заходів забезпечення позову до подання позовної заяви задовольнив частково.
Заборонив ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 використовувати транспортний засіб, а саме автомобіль марки AUDI Q8, державний номерний знак НОМЕР_1 (VIN НОМЕР_2 ).
В іншій частині ухвалу суду першої інстанції залишив без змін.
Апеляційний суд виходив з того, що висновки суду першої інстанції про відсутність правових підстав для накладення арешту на майно, власником якого є заявник, ґрунтуються на вимогах Закону.
Використання ОСОБА_1 спірного автомобіля для власних потреб не заперечувалось останнім у відзиві на апеляційну скаргу.
З пояснень представника заявника судом встановлено, що ОСОБА_1 на час подання заяви про забезпечення позову та на час розгляду справи судом не обіймає жодної посади в ТОВ «Спецкомунтех», а відтак його твердження про те, що він залишається бути співзасновником товариства не спростовують тверджень заявника про використання майна без згоди позивача.
Отже, між сторонами існує спір щодо автомобіля. Запропонований захід є співвмірним з предметом позову. Сама по собі експлуатація транспортного засобу призводить до зменшення його ресурсу та збільшення пробігу, що є чинниками зменшення вартості автомобіля. Також існують ризики потрапляння автомобіля в ДТП, що призведе до знищення автомобіля та ініціювання нового позову.
Співмірність відповідних заходів із передбачуваним порушенням прав заявником доведено.
Заявник належним чином обґрунтував свої припущення, що невжиття заходів забезпечення позову шляхом заборони відповідачам використовувати автомобіль, може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист його прав, за захистом яких він планує звернутись до суду.
Заходи забезпечення позову носять тимчасовий характер та права відповідачів не порушують.
Короткий зміст вимог та узагальнені доводи касаційної скарги
У травні 2025 року  ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Волинського апеляційного суду від 20 травня 2025 року, в якій просить оскаржене судове рішення скасувати, залишити в силі ухвалу суду першої інстанції.
Заявник зазначає, що позивач звернувся з позовом про зобов`язання вчинити дію, а не витребування майна з чужого володіння, а тому такі заходи забезпечення позову є неспівмірними та не знаходяться в причинному зв`язку з наслідком у формі потенційної загрози виконанню рішення суду.
Заявник є добросовісним володільцем спірного майна, володіє та користується вказаним майном законно, тому заборона використовувати спірний автомобіль до ухвалення судового рішення є надмірним втручанням в право володіння цим майном, що є порушенням частини першої статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Забезпечення позову в частині заборони використання транспортного засобу фактично призведе до підміни рішення суду, оскільки вимоги за можливим позовом є ідентичними способу забезпечення позову.
Заявник посилається на висновки, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року у справі № 753/22860/17, Верховного Суду від 29 травня 2024 року у справі № 308/16472/22, від 24 січня 2024 року у справі № 755/12931/23, від 21 травня 2021 року у справі № 640/17361/20.
Позивач не надав суду доказів, що існує небезпека відчуження майна відповідачами у майбутньому до розгляду справи по суті.
Суд не вирішив питання тривалого зберігання спірного автомобіля, який потребує систематичного технічного обслуговування, за умови заборони відповідачам його використовувати.
Станом на подання касаційної скарги відсутнє рішення загальних зборів ТОВ «Спецкомунтех» щодо зобов`язання відповідача повернути автомобіль.
Крім того, позивач порушив 10-денний строк для звернення з позовом після подачі 14 березня 2025 року заяви про забезпечення позову до подання позовної заяви.
Узагальнені доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
У жовтні 2025 року від ТОВ «Спецкомунтех»до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому просить касаційне провадження закрити на підставі пункту 5 частини першої статті 396 ЦПК України.
Рух справи в суді касаційної інстанції
Верховний Суд ухвалою від 11 червня 2025 року відкрив касаційне провадження у цій справі та витребував справу із Луцького міськрайонного суду Волинської області.
08 липня 2025 року цивільна справа № 161/5129/25 надійшла до Верховного Суду.
Верховний Суд ухвалою від 13 жовтня 2025 року справу призначив до розгляду колегією у складі п`яти суддів.
Позиція Верховного Суду 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Відповідно до положень частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише у межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав. 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до частин першої та другої статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також з інших підстав, визначених законом.
Частиною першою статті 150 ЦПК України встановлено перелік видів забезпечення позову. Зокрема, позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною вчиняти певні дії (пункти 1, 2 частини першої статті 150 ЦПК України).
Згідно з частиною третьою статті 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.
Відповідно до частини п`ятої статті 153 ЦПК України залежно від обставин справи суд може забезпечити позов повністю або частково.
Вирішуючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
У вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.
У частині десятій статті 150 ЦПК України передбачено, що не допускається вжиття заходів забезпечення позову, які за змістом є тотожними задоволенню заявлених позовних вимог, якщо при цьому спір не вирішується по суті.
Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
При встановленні відповідності заходів забезпечення позову позовним вимогам слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і зареєстрована відповідно до закону як підприємець. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.
Цивільний процесуальний закон не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову. Види забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, а таке рішення може бути постановлено тільки відповідно до заявлених позовних вимог.
Заходи забезпечення позову повинні застосовуватись лише у разі необхідності та бути співмірними із заявленими вимогами, оскільки безпідставне забезпечення позову може призвести до порушення прав і законних інтересів інших осіб.
При цьому забезпечення позову не порушує принципів змагальності і процесуальної рівноправності сторін.
Заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті.
Мета забезпечення позову - це хоча і негайні, проте тимчасові заходи, направлені на недопущення утруднення чи неможливості виконання судового акту, а також перешкоджання спричинення значної шкоди позивачу.
При розгляді заяви про забезпечення позову вирішується лише питання про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову і не вирішуються матеріально-правові вимоги та наперед результат розгляду справи по суті позову.
Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову.
Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, та інтересів сторін та інших учасників судового процесу.
При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»).
Відповідно до статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
При цьому ЄСПЛ у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.
У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» ЄСПЛ зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. При чому, як наголошується у рішенні ЄСПЛ, ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.
При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17 липня 2008 року) ЄСПЛ вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.
Таким чином, держава Україна несе обов`язок перед заінтересованими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема - через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. Причому обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.
На це вказується, зокрема, і в пункті 4 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004 у справі 
№ 1-33/2004, в якому зазначено, що верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, яка здійснюється, зокрема і судом як основним засобом захисту прав, свобод та інтересів у державі.
Крім того, Конституційний Суд України у пункті 9 мотивувальної частини Рішення від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 у справі № 1-12/2003 наголошує на тому, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказано, що: «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. 
[…] Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. […] Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову».
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року в справі № 753/22860/17 (провадження № 14-88цс20) зазначено, що умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Зокрема тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання. Конкретний захід забезпечення позову буде співмірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними для захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.
Заходи забезпечення позову повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.
Подібні правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18, у постановах Верховного Суду від 10 листопада 2020 року у справі № 910/1200/20 та від 31 січня 2023 року у справі № 295/5244/22.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 травня 2021 року у справі № 914/1570/20 (провадження № 12-90гс20) вказано, що «під забезпеченням позову розуміють сукупність процесуальних дій, що гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Таким чином, особам, які беруть участь у справі, надано можливість уникнути реальних ризиків щодо утруднення чи неможливості виконання рішення суду, яким буде забезпечено судовий захист законних прав, свобод та інтересів таких осіб. При цьому важливим є момент об`єктивного існування таких ризиків, а також того факту, що застосування заходів забезпечення позову є дійсно необхідним, що без їх застосування права, свободи та законні інтереси особи (заявника клопотання) будуть порушені, на підтвердження чого є належні й допустимі докази. Також важливо, щоб особа, яка заявляє клопотання про забезпечення позову, мала на меті не зловживання своїми процесуальними правами, порушення законних прав відповідного учасника процесу, до якого зазначені заходи мають бути застосовані, а створення умов, за яких не існуватиме перешкод для виконання судового рішення. Отже, при використанні механізму забезпечення позову учасники спору повинні належним чином обґрунтовувати підстави застосування відповідного заходу забезпечення позову у конкретній справі; зазначати обставини, які свідчать про те, що неприйняття зазначеного заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду; підтверджувати такі обставини належними й допустимими доказами».
За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Суди попередніх інстанцій встановили, що автомобіль марки AUDI Q8, державний номерний знак НОМЕР_1 (VIN НОМЕР_2 ) належить ТОВ «Спецкомунтех», відповідно до договору від 28 лютого 2022 року № АЮК, який укладений з ТОВ «АУДІ-ЦЕНТР-КИЇВ».
При цьому, суди правильно зазначили, що ТОВ «Спецкомунтех» є одноосібним власником спірного транспортного засобу, накладення арешту, як вид забезпечення позову, у цьому випадку не може бути застосовано, оскільки нормами чинного законодавства не передбачено можливість, зокрема, накладення арешту на майно, яке належить заявнику.
Разом з тим, звертаючись до суду з заявою про забезпечення позову до подання позовної заяви ТОВ «Спецкомунтех», окрім накладення арешту на спірний автомобіль, просило заборонити відповідачам використовувати автомобіль марки AUDI Q8, державний номерний знак НОМЕР_1 (VIN НОМЕР_2 ). У цій частині ТОВ «Спецкомунтех» подану заяву мотивувало тим, що ОСОБА_1 використовує цей автомобіль для власних потреб, неодноразово перетинав кордон, здійснював порушення правил дорожнього руху. Заявник також вказав, що позивач жодних дозволів на експлуатацію автомобіля для особистих потреб ОСОБА_1 не надавав. Такими діями ОСОБА_1 знижує вартість автомобіля. При цьому, оскільки ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є дружиною та донькою ОСОБА_1 , а тому існує ймовірність використання автомобіля також і вказаними особами.
Суд апеляційної інстанції встановив, що на день розгляду справи апеляційним судом заявником було пред`явлено позов до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про зобов`язання відповідачів вчинити дії, а саме здійснити передачу автомобіля марки AUDI Q8, державний номерний знак НОМЕР_1 (VIN  НОМЕР_2 ) ТОВ «Спецкомунтех». 
Луцький міськрайонний суд Волинської області ухвалою від 14 квітня 2025 року відкрив провадження у справі за позовом ТОВ «Спецкомунтех» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про зобов`язання вчинити певні дії.
Використання ОСОБА_1 спірного автомобіля для власних потреб не заперечувалось останнім у відзиві на апеляційну скаргу.
Таким чином, суд апеляційної інстанції встановивши, що між сторонами існує спір щодо зазначеного автомобіля, оцінивши доводи сторін та надані ними докази, дійшов обґрунтованого висновку, що обраний заявником вид забезпечення позову, відповідає критерію співмірності із заявленими позовними вимогами та є наявні підстави для застосування заходів забезпечення позову шляхом заборони ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 використовувати транспортний засіб, а саме автомобіль марки AUDI Q8, державний номерний знак НОМЕР_1 (VIN НОМЕР_2 ).
Необхідність застосування цього заходу забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які були досліджені апеляційним судом, та, в свою чергу, свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування заходу забезпечення позову призведе до порушення прав позивача.
Враховуючи вказані обставини, суд апеляційної інстанції правильно застосував положення статей 149, 150 ЦПК України.
Доводи касаційної скарги про те, що забезпечення позову в частині заборони використання транспортного засобу фактично призведе до підміни рішення суду, оскільки вимоги за можливим позовом є ідентичними способу забезпечення позову є необґрунтованими, оскільки спростовуються матеріалами справи, зокрема, у позові ТОВ «Спецкомунтех» просить зобов`язати відповідачів здійснити передачу спірного автомобіля (з ключами та свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу) згідно з актом приймання-передачі на користь позивача. Проте у заяві про забезпечення позову ТОВ «Спецкомунтех» просило, зокрема, заборонити ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 використовувати спірний автомобіль. Заборона використовувати автомобіль не вирішує спір по суті позовних вимог.
Аргументи касаційної скарги про те, що позивач звернувся з позовом про зобов`язання вчинити дію, а не витребування майна з чужого володіння, а тому такі заходи забезпечення позову є неспівмірними та не знаходяться в причинному зв`язку з наслідком у формі потенційної загрози виконанню рішення суду колегією суддів не приймаються до уваги, оскільки суд апеляційної інстанції встановив, що між сторонами існує спір щодо зазначеного автомобіля і обраний заявником вид забезпечення позову відповідає критерію співмірності із заявленими позовними вимогами.
Посилання в касаційній скарзі на те, що заявник є добросовісним володільцем спірного майна, володіє та користується вказаним майном законно, тому заборона використовувати спірний автомобіль до ухвалення судового рішення є надмірним втручанням в право володіння цим майном, що є порушенням частини першої статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є безпідставними з огляду на таке.
Суд апеляційної інстанції встановив, що відповідно до договору від 28 лютого 2022 року № АЮК спірний автомобіль належить ТОВ «Спецкомунтех». При цьому, питання щодо законності володіння та користування вказаним майном  ОСОБА_1 суд має вирішувати при розгляді справи по суті, а не під час вжиття заходів забезпечення позову.
Крім того, заходи забезпечення позову є тимчасовими.
Учасники справи не позбавлені можливості користуватись своїми правами, передбаченими статтями 156 (заміна заходів забезпечення позову), 158 (скасування заходів забезпечення), 159 (відшкодування збитків) ЦПК України.
Зокрема, частиною першою статті 159 ЦПК України передбачено право осіб, чиї права або охоронювані законом інтереси порушені внаслідок вжиття заходів забезпечення позову, на відшкодування збитків, заподіяних забезпеченням позову, за рахунок особи, за заявою якої такі заходи забезпечення позову вживалися.
Доводи касаційної скарги про те, що суд не вирішив питання тривалого зберігання спірного автомобіля, який потребує систематичного технічного обслуговування, за умови заборони відповідачам його використовувати не мають правового значення для вирішення питання про вжиття заходів забезпечення позову шляхом заборони використовувати спірне майно.
Безпідставними є посилання заявника в касаційній скарзі про те, що станом на подання касаційної скарги відсутнє рішення загальних зборів ТОВ «Спецкомунтех» щодо зобов`язання відповідача повернути автомобіль, оскільки вказані доводи повинні досліджуватись судом під час розгляду спору по суті, а не під час розгляду заяви про забезпечення позову.
Окрім цього, згідно з частинами першою та другою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Стаття 15 ЦК України передбачає, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. 
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Отже позивач, звертаючись з цим позовом, реалізовує своє право на захист у судовому порядку.
Доводи касаційної скарги про те, що позивач порушив 10-денний строк для звернення з позовом після подачі 14 березня 2025 року заяви про забезпечення позову до подання позовної заяви не приймаються до уваги на таке.
Відповідно до частини четвертої статті 152 ЦПК України у разі подання заяви про забезпечення позову до подання позовної заяви заявник повинен пред`явити позов протягом десяти днів, якщо інші строки не встановлено законом, а у разі подання заяви про арешт морського судна - тридцяти днів з дня постановлення ухвали про забезпечення позову.
Згідно з частиною тринадцятою статті 158 ЦПК України заходи забезпечення позову, вжиті судом до подання позовної заяви, скасовуються судом також у разі: 1) неподання заявником відповідної позовної заяви згідно з вимогами частини третьої статті 152 цього Кодексу; 2) повернення позовної заяви; 3) відмови у відкритті провадження у справі.
Волинський апеляційний суд постановою від 20 травня 2025 року скасував ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 24 березня 2025 року в частині відмови у забезпеченні позову до подання позовної заяви шляхом заборони використовувати транспортний засіб та ухвалив у цій частині нове судове рішення, яким заяву ТОВ «Спецкомунтех» про вжиття заходів забезпечення позову до подання позовної заяви задовольнив частково.
Заборонив ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 використовувати транспортний засіб, а саме автомобіль марки AUDI Q8, державний номерний знак НОМЕР_1 (VIN НОМЕР_2 ).
В іншій частині ухвалу суду першої інстанції залишив без змін.
Разом з тим, ТОВ «Спецкомунтех» в цій справі не звернулось з відповідним позовом у 10-денний строк після ухвалення судового рішення апеляційним судом про вжиття заходів забезпечення позову.
Проте, у разі порушення строку на подання позовної заяви, передбаченого частиною четвертою статті 152 ЦПК України, суд може скасувати заходи забезпечення позову з власної ініціативи або за вмотивованим клопотанням учасника справи. Однак це не є підставою для скасування судового рішення про вжиття заходів забезпечення позову.
Посилання заявника на висновки, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року у справі № 753/22860/17, Верховного Суду від 29 травня 2024 року у справі № 308/16472/22, від 24 січня 2024 року у справі № 755/12931/23, від 21 травня 2021 року у справі № 640/17361/20 колегією суддів відхиляються, оскільки висновки у цих справах і у справі, що переглядається, а також встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст спірних правовідносин, є різними, у зазначених справах суди виходили з конкретних обставин та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.
Колегія суддів перевірила доводи касаційної скарги на предмет законності судових рішень виключно в межах заявлених в суді першої інстанції вимог та які безпосередньо стосуються правильності застосування судами норм матеріального і дотримання норм процесуального права, у зв`язку із чим, не вдається до аналізу і перевірки інших доводів, які за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів та встановлення обставин, що за приписами статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.
Щодо клопотання про закриття касаційного провадження
У жовтні 2025 року від ТОВ «Спецкомунтех» до Верховного Суду надійшло клопотання, в якому просить закрити касаційне провадження на підставі пункту 5 частини першої статті 396 ЦПК України.
Відповідно до пункту 5 частини першої статті 396 ЦПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.
Враховуючи те, що висновки щодо застосування норм права, які викладені у постановах Верховного Суду та на які посилався заявник у касаційній скарзі стосувалися різних фактичних обставин, підстав для закриття касаційного провадження на підставі пункту 5 частини першої статті 396 ЦПК України Верховний Суд не вбачає.
Висновок за результатами розгляду касаційної скарги
Згідно зі статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржені судові рішення залишити без змін.
Щодо судових витрат 
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
Керуючись статтями 400, 406, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
П О С Т А Н О В И В :
Відмовити у задоволенні клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю «Спецкомунтех» про закриття касаційного провадження на підставі пункту 5 частини першої статті 396 ЦПК України.
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Постанову Волинського апеляційного суду від 20 травня 2025 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Суддя-доповідач                                                                        І. В. Литвиненко
 
Судді                                                                                            А. І. Грушицький
 
                                                                                                      А. А. Калараш
 
                                                                                                      Є. В. Петров
 
                                                                                                      В. В. Пророк