29.09.25
22-ц/812/1726/25
Єдиний унікальний номер судової справи 484/4420/25
Номер провадження 22-ц/812/1726/25
Доповідач апеляційного суду Серебрякова Т.В.

Постанова
Іменем України

29 вересня 2025 року                                                місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого Серебрякової Т.В.,
суддів: Коломієць В.В., Самчишиної Н.В., 

з секретарем судового засідання Чистою В.В.,

за участі: заявника ОСОБА_1 ,

переглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції за апеляційною скаргою  ОСОБА_1  ухвалу судді Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області Маржиної Т.В., яка  постановлена 12 серпня 2025 року  в приміщені цього ж суду, у цивільній справі за заявою ОСОБА_1 про видачу судового наказу за вимогою про стягнення з ОСОБА_2 аліментів на утримання малолітньої дитини,

УСТАНОВИЛА:

У серпні 2025 року  ОСОБА_1 звернулась до Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області із заявою про видачу судового наказу за вимогою про стягнення з  ОСОБА_2 аліментів на утримання малолітньої дитини. 
В обґрунтування вимог заяви зазначено, що з 09 грудня 2014 року ОСОБА_1 перебуває у шлюбі з ОСОБА_2 .
Сторони є батьками малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка проживає разом з матір`ю.
Заявник повністю займається вихованням та матеріальним забезпеченням доньки.
Натепер ОСОБА_2 припинив надавати будь-яку матеріальну допомогу на утримання дитини та повідомив заявника, що відтепер утримання доньки є виключно її обов`язком. 
Посилаючись на викладені обставини, ОСОБА_1 просила видати судовий наказ, яким стягнути на її користь з ОСОБА_2 аліменти на утримання малолітньої дитини – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини з усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня подання заяви і до досягнення дитиною повноліття.
Ухвалою судді Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 12 серпня 2025 року відмовлено ОСОБА_1 у видачі судового наказу про стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини. 
Ухвала мотивована тим, що заявлена вимога про стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини в розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу) боржника зі встановленим мінімальним розміром, а саме не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, не відповідає жодній вимозі, визначеній у п.п.4,5 ч.1 ст.161 ЦПК України, за якими може бути виданий судовий наказ про стягнення аліментів, оскільки не зазначено про верхню межу розміру аліментів, тобто відсутня згода стягувача на обмеження, а, відповідно, вимогу не можна вважати безспірною.
Роз`яснено заявнику, що вона має право звернутися до суду з заявою про стягнення аліментів в розмірі, що не відповідає вимогам ст.161 ЦПК України, на загальних підставах (в порядку позовного провадження).
В апеляційній скарзі ОСОБА_4 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, просила ухвалу міськрайонного суду скасувати, та вирішити заяву про видачу судового наказу по суті, задовольнивши вимоги заяви.
Апеляційна скарга мотивована тим, що заява ОСОБА_1 про видачу судового наказу цілком відповідає вимогам, визначеним п.4 ч.1 ст.161 ЦПК України.
Згідно з ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав.
Відповідно до ч.ч.1,2,5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судове рішення міськрайонного суду таким вимогам не відповідає.
Так, забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року за №3477-IV застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.
За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі – Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.
При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.
Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.
Статтею 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Відмовляючи ОСОБА_1 у видачі судового наказу, суд першої інстанції виходив із того, що для цього є передбачені п.3 ч.1 ст.165 ЦПК України підстави, оскільки заявлена ОСОБА_1 вимога про стягнення аліментів без зазначення про верхню межу розміру аліментів, не входить до переліку вимог, за якими може бути виданий судовий наказ відповідно до положень ст.161 ЦПК України.
Колегія суддів не погоджується з вищевказаним висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.
Частиною 5 статті 183 СК України передбачено право батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів.
Порядок вирішення справ в наказаному провадженні законодавцем визначено в Розділі ІІ «Наказне провадження» ЦПК України (статті 160-173).
Відповідно до ч.ч.1-3 ст.160 ЦПК України судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених ст.161 цього Кодексу.
Із заявою про видачу судового наказу може звернутися особа, якій належить право вимоги, а також органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.
Судовий наказ підлягає виконанню за правилами, встановленими для виконання судових рішень у порядку, встановленому законом.
Згідно з п.п.4,5 ч.1 ст.161 ЦПК України судовий наказ може бути видано, якщо:
заявлено вимогу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину, якщо ця вимога не пов`язана із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства) та необхідністю залучення інших заінтересованих осіб;
заявлено вимогу про стягнення аліментів на дитину у твердій грошовій сумі в розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, якщо ця вимога не пов`язана із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства) та необхідністю залучення інших заінтересованих осіб.
За змістом цієї статті заява про видачу судового наказу щодо стягнення аліментів може бути заявлена або про їх стягнення у визначеній у п.4 ч.1 ст.161 ЦПК України частці від заробітку (доходу) платника або у твердій грошовій сумі у визначеному у пункті 5 цієї ж статті розмірі.
За правилами ст.165 ЦПК України суддя відмовляє у видачі судового наказу, якщо: 1) заява подана з порушеннями вимог статті 163 цього Кодексу; 2) заяву подано особою, яка не має процесуальної дієздатності, не підписано або підписано особою, яка не має права її підписувати, або особою, посадове становище якої не вказано; 2-1) заяву подано особою, яка відповідно до частини шостої статті 14 цього Кодексу зобов`язана зареєструвати електронний кабінет, але не зареєструвала його; 3) заявлено вимогу, яка не відповідає вимогам статті 161 цього Кодексу; 4) наявні обставини, передбачені частиною першою статті 186 цього Кодексу; 5) з моменту виникнення права вимоги пройшов строк, який перевищує позовну давність, встановлену законом для такої вимоги, або пройшов строк, встановлений законом для пред`явлення позову в суд за такою вимогою; 6) судом раніше виданий судовий наказ за тими самими вимогами, за якими заявник просить видати судовий наказ; 7) судом раніше відмовлено у видачі судового наказу з підстав, передбачених пунктами 3-6 частини першої цієї статті; 8) із поданої заяви не вбачається виникнення або порушення права грошової вимоги, за якою заявником подано заяву про видачу судового наказу; 9) заяву подано з порушенням правил підсудності.
Посилання суду на неможливість видачі судового наказу з підстав невідповідності прохальної частини заяви про видачу судового наказу вимогам ст.161 ЦПК України, оскільки не зазначено про верхню межу розміру аліментів, тобто відсутня згода стягувача на обмеження, а відповідно вимогу не можна вважати безспірною, та у зв`язку із чим заява не підлягає розгляду в порядку наказного провадження, є помилковими.
При цьому, як передбачено вимогами ч.2 ст.182 СК України, мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Тобто, незалежно від способу стягнення аліментів (у частці від заробітку (доходу) платника аліментів або у твердій грошовій сумі, розмір присуджених до сплати аліментів не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не може бути більшим 10 прожиткових мінімумів на дитини відповідного віку.
Відмовляючи у видачі судового наказу за заявою ОСОБА_1 , суд першої інстанції не звернув уваги на те, що заявник просила видати судовий наказ про стягнення з ОСОБА_2 на утримання малолітньої доньки аліментів у розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку (доходу) платника, щомісячно, що цілком відповідає вимогам, визначеним п.4 ч.1 ст.161 ЦПК України. Тоді як зазначення про стягнення аліментів у розмірі не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку визначає не саму вимогу, а є вказівкою на найбільший можливий розмір аліментів.
За такого, прохальна частина заяви ОСОБА_1 про видачу судового наказу із зазначенням про стягнення аліментів на дитину у розмірі 1/4 частини від усіх видів доходу боржника, але не менше визначеного законом розміру, жодним чином не впливає на можливість видачі судового наказу.
Враховуючи вищевикладені обставини, суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про відмову у видачі судового наказу, тим самим порушивши право заявника на доступ до суду.
Разом з тим, ухвалення судового рішення за заявою про видачу судового наказу, як того просить заявник в апеляційній скарзі, перебуває поза межами повноважень суду апеляційної інстанції. 
За таких обставин, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга є обґрунтованою, та підлягає задоволенню частково, так як ухвала суду постановлена з порушенням норм процесуального права. 
Відповідно до п.3 ч.1 ст.379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.
Враховуючи наведені обставини, а також порушення міськрайонним судом процесуальних норм права, оскаржувана ухвала суду підлягає скасуванню, як така, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, з направленням справи до того ж суду першої інстанції для продовження розгляду.
Частиною 13 статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки апеляційним судом вирішується лише процесуальне питання, а не розглядається справа по суті, підстав для розподілу витрат по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги не вбачається.
Керуючись ст.ст.367,374,379,381,382 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – задовольнити частково.
Ухвалу судді Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 12 серпня 2025 року – скасувати, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції. 
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий                                                        Т.В. Серебрякова 

Судді:                                                                В.В. Коломієць

Н.В. Самчишина

Повний текст судового рішення
складено 01 жовтня 2025 року