Дата документу  Справа № 335/4631/25 

запорізький апеляційний суд

Провадження №33/807/776/25	Головуючий у 1-й інстанції Стеценко А.В.	
Єдиний унікальний №335/4631/25	Доповідач в 2-й інстанції Гончар О.С.	
Категорія – ч.5 ст.126 КУпАП	  	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
       22 серпня 2025 року                                                 м.Запоріжжя
Суддя судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду Гончар О.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову судді Вознесенівського районного суду м.Запоріжжя від 30 травня 2025 року, якою
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, зареєстрований у АДРЕСА_1 , 
притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.5 ст.126 КУпАП,
ВСТАНОВИВ
Згідно з постановою суду, 05.05.2025 року о 13 год. 16 хв. по вул.Тбіліській, 29 у м.Запоріжжі водій ОСОБА_1 керував транспортним засобом «Mercedes-Benz» н.з.  НОМЕР_1 , не маючи права керування таким транспортним засобом. Дане правопорушення ОСОБА_1 вчинив повторно після того, як протягом року 17.06.2024 року постановою уповноваженої особи УПП в Харківській області серії ЕНА №2410770 його було притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.2 ст.126 КУпАП. Своїми діями ОСОБА_1 порушив вимоги п.2.1 «а» Правил дорожнього руху України.
ОСОБА_1 визнано винним за ч.5 ст.126 КУпАП і на нього накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 40 800 гривень.
Не погоджуючись зі вказаним судовим рішенням ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати постанову суду першої інстанції та закрити провадження у справі.
Свої вимоги мотивував тим, що ОСОБА_1 є військовослужбовцем ЗСУ. Керування транспортним засобом під час події, що сталася 05.05.2025 року, за відсутністю у останнього посвідчення водія було зумовлено службовою необхідністю, адже ОСОБА_1 виконував обов`язки військової служби в інтересах оборони держави та її безпеки. 
Апелянт зазначає, що вчинення інкримінованого йому правопорушення становить значно меншу шкоду для держави та суспільства, ніж відвернена шкода. На переконання ОСОБА_1 , такі обставини мають бути розцінені судом як стан крайньої необхідності.
Крім того, ОСОБА_1 зазначив, що сам по собі протокол про адміністративне правопорушення не є беззаперечним доказом винуватості особи у вчиненні адміністративного правопорушення. Вказаний процесуальний документ містить недостовірні відомості, оскільки водія фактично не було відсторонено від керування транспортним засобом.
У судове засідання апеляційного суду ОСОБА_1 не з`явився. Про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги його було повідомлено у відповідності до Порядку надсилання судових повісток, повідомлень і викликів учасникам судового процесу в електронній формі, затвердженого наказом ДСА України від 23.01.2023 року за №28, за допомогою SMS-повідомлення. До початку апеляційного розгляду від ОСОБА_1 надійшла заява про розгляд апеляційної скарги без його участі.
Згідно із ч.6 ст.294 КУпАП неявка особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, до суду не є перешкодою для розгляду апеляційної скарги за її відсутності в судовому засіданні.
Перевіривши матеріали справи, наведені у скарзі доводи, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.
З матеріалів справи про адміністративне правопорушення вбачається, що висновки суду про наявність в діях ОСОБА_1 складу передбаченого ч.5 ст.126 КУпАП адміністративного правопорушення засновані на досліджених в судовому засіданні доказах та є обґрунтованими.
Під час розгляду справи про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_1 судом виконано вимоги ст.ст.280, 283 КУпАП, повно та всебічно розглянуто обставини справи, дотримано вимоги щодо змісту постанови про адміністративне правопорушення.
Рішення суду про винуватість ОСОБА_1 у вчиненні передбаченого ч.5 ст.126 КУпАП адміністративного правопорушення відповідає фактичним обставинам справи та підтверджується відомостями, які зазначені у
- протоколі про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 №321005 від 05.05.2025 року, відповідно до якого водій ОСОБА_1 керував автомобілем, не маючи права керування таким транспортним засобом, правопорушення вчинено повторно протягом року. Особистий підпис ОСОБА_1 наявний;
- постанові уповноваженої особи УПП в Харківській області про накладення адміністративного стягнення у справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕНА №2410770 від 17.06.2024 року, відповідно до якої, з-поміж іншого, ОСОБА_1 керував транспортним засобом, не маючи права керування таким транспортним засобом;
- довідкою щодо повторності вчиненого правопорушення за ст.126 КУпАП;
- долученим до матеріалів справи відеозаписом.
Вказані докази узгоджуються між собою, є належними та допустимими у розумінні ст.251 КУпАП.
У зв`язку наведеним, у апеляційного суду відсутні підстави сумніватися в тому, що викладені в протоколі про адміністративне правопорушення обставини дійсно мали місце.
Таким чином, всупереч протилежним доводам апеляційної скарги, відомості протоколу про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 не є єдиним доказом у справі, оскільки судом першої інстанції враховано та надано правову оцінку за сукупністю усіх встановлених у даній справі обставин, з якими закон пов`язує можливість притягнення особи до адміністративної відповідальності.
Об`єктивна сторона поставленого у провину ОСОБА_1 адміністративного правопорушення полягає у повторному протягом року керуванні транспортним засобом особою, яка не має права керування таким транспортним засобом.
Факт керування ОСОБА_1 автомобілем «Mercedes-Benz» н.з.  НОМЕР_1 за викладених у протоколі про адміністративне правопорушення обставин та факт відсутності у нього права керування таким транспортним засобом ніким не оспорюється. 
Під час перевірки апеляційним судом матеріалів справи будь-яких істотних порушень, допущених при їх оформленні, не встановлено. 
Протокол про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 складено уповноваженою особою з дотриманням вимог ст.256 КУпАП та Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, затвердженої наказом МВС №1395 від 07.11.2015 року.
В ньому зазначено дату та місце його оформлення, відомості про особу, яка притягається до адміністративної відповідальності, місце, час вчинення адміністративного правопорушення, нормативний акт, який передбачає відповідальність за дане правопорушення, суть вчиненого адміністративного правопорушення.
Крім того, вказаний процесуальний документ містить відомості про попередження водія щодо повторності вчинення адміністративного правопорушення та про його відсторонення від керування транспортним засобом шляхом паркування автомобілю без порушень ПДР. Обізнаність про таке відсторонення ОСОБА_1 засвідчується його власноручним підписом у протоколі.
Перевіряючи доводи апеляційної скарги про дії ОСОБА_1 в стані крайньої необхідності, апеляційний суд виходить з наступного.
Відповідно до положень ст.17 КУпАП особа, яка діяла в стані крайньої необхідності не підлягає адміністративній відповідальності.
Згідно зі ст.18 КУпАП не є адміністративним правопорушенням дія, яка хоч і передбачена цим Кодексом або іншими законами, що встановлюють відповідальність за адміністративні правопорушення, але вчинена в стані крайньої необхідності, тобто для усунення небезпеки, яка загрожує державному або громадському порядку, власності, правам і свободам громадян, установленому порядку управління, якщо ця небезпека за даних обставин не могла бути усунута іншими засобами і якщо заподіяна шкода є менш значною, ніж відвернена шкода.
Крайня необхідність - це випадок зіткнення двох інтересів, які рівною мірою охороняються законом, і при якій заради збереження більш важливого інтересу, заподіюється шкода меншому інтересові.
Крайню необхідність можна визнати правомірною лише за наявності наступних обставин (ознак): небезпеку не може бути усунуто іншим шляхом, окрім як заподіянням шкоди, тобто крайня необхідність є єдиним засобом захисту від небезпечних дій; при крайній необхідності шкода завдається не джерелу небезпеки, а інтересам третіх осіб; шкода, яка заподіюється при крайній необхідності, повинна бути меншою, ніж та, яка попереджена.
Спосіб збереження охоронюваного законом інтересу за рахунок іншого повинен бути саме крайнім. Якщо для запобігання небезпеки, що загрожує, в особи є шлях, не пов`язаний із заподіянням шкоди, вона повинна обрати саме цей шлях. Інакше посилання на стан крайньої необхідності виключається. Заподіяна в стані крайньої необхідності шкода повинна бути менш значною, ніж відвернена шкода. Заподіяння шкоди, рівної тій, що могла бути спричинена, або шкоди більшої не може бути виправдано станом крайньої необхідності. Зокрема, не можна рятувати одне благо за рахунок заподіяння шкоди рівноцінному благу. Питання про те, яку шкоду вважати більш значною, а яку менш, є питанням факту й вирішується в кожному конкретному випадку залежно від фактичних обставин справи. В основу оцінки шкоди заподіяної й шкоди відверненої повинно бути покладено як об`єктивний, так і суб`єктивний критерії, проте визначальним має бути об`єктивний критерій.
На переконання апеляційного суду, доводи апеляційної скарги про наявність в діях ОСОБА_1 передбаченої ст.18 КУпАП обставини, що виключає адміністративну відповідальність, є недоведеними.
Саме по собі лише посилання ОСОБА_1 у апеляційній скарзі на виконання ним обов`язків військової служби за викладених у протоколі обставин без належного підтвердження такої обставини, не може бути розцінено судом, як дії особи у стані крайньої необхідності.
Змістом наявного в матеріалах відео об`єктивно зафіксовано, що після зупинки транспортного засобу під керуванням водія останній про наявність конкретних обставин крайньої необхідності уповноваженим особам не повідомляв, а лише зазначив, що він їхав по службовим справам на один день без їх деталізації (БК 470932, часове позначення 05/05/2025 13:23:19). 
Дослідивши та проаналізувавши сукупність зібраних доказів, в тому числі і зміст відеозапису, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для визнання дій ОСОБА_1 такими, що були вчинені в стані крайньої необхідності у розумінні ст.18 КУпАП. 
Під час апеляційного перегляду оскаржуваного судового рішення не встановлено належних та допустимих доказів на підтвердження того, що 05.05.2025 року водій ОСОБА_1 діяв у стані крайньої необхідності. 
Доказів того, що саме 05.05.2025 року виникла ситуація, яка спонукала керувати транспортним засобом ОСОБА_1 , який не має посвідчення водія, матеріали справи не містять. Апелянтом не надано жодних достовірних відомостей на підтвердження того, що за викладених у протоколі про адміністративне правопорушення обставин ОСОБА_1 виконував конкретне завдання, пов`язане із проходженням військової служби, і керування саме ним транспортним засобом було обумовлено необхідністю усунення небезпеки, що загрожує державному або громадському порядку, власності, правам і свободам громадян, установленому порядку управління. 
Не підтверджено і той факт, що ця небезпека за даних обставин не могла бути усунута в інший спосіб, ніж керування транспортним засобом саме ОСОБА_1 . Не йдеться в апеляційній скарзі й про те, що хтось інший, аніж ОСОБА_1 , не мав змоги доправити останнього до місця призначення.
За таких обставин, позиція сторони захисту про те, що ОСОБА_1 діяв у стані крайньої необхідності, не узгоджується з вимогами закону та не перебуває у причинно-наслідковому зв`язку з усуненням передбаченої ст.18 КУпАП небезпеки.
Враховуючи вищевикладене, такі доводи апелянта суд апеляційної інстанції розцінює як спрямований на ухилення від встановленої законом відповідальності спосіб захисту.
Разом із тим, наведені особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, судові рішення апеляційних судів в інших провадженнях об`єктивно не можуть мати преюдиційне значення у даній справі з огляду на наступне.
Так дійсно положеннями ч.2 ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» регламентовано, що обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом.
Згідно зі змістом ч.6 вказаної статті Закону України «Про судоустрій і статус суддів» обов`язок врахування іншими судами під час застосування норм права передбачено лише відносно висновків щодо застосування таких норм права, викладених у постановах Верховного Суду, а не відносно рішень судів апеляційної інстанції, на що помилково посилався апелянт у своїй апеляційній скарзі.
Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.
У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі під час винесення преюдиціального судового рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку.
Преюдиціальне значення мають лише рішення у провадженні, в якому беруть участь одні й ті ж особи або особа, щодо якої встановлено вказані обставини. 
Відтак, вимоги ОСОБА_1 в цій частині є безпідставними та відхиляються апеляційним судом.
Таким чином, у контексті наведених обставин не можна визнати переконливими й виправданими, а отже й достатніми, доводи апеляційної скарги про скасування судового рішення на зазначених у ній підставах.
Відтак, постанова суду є законною та обґрунтованою, а тому у апеляційного суду відсутні підстави вважати, що постанова прийнята судом першої інстанції без урахування всіх фактичних обставин справи. 
Накладене судом першої інстанції адміністративне стягнення за вчинене ОСОБА_1 порушення Правил дорожнього руху за своїм видом та розміром узгоджується з вимогами ст.33 КУпАП, а також відповідає передбаченій ст.23 КУпАП меті стягнення - вихованню особи, яка вчинила адміністративне правопорушення, та запобіганню вчиненню нових правопорушень як самим правопорушником, так і іншими особами.
Істотних порушень законодавства, що тягнуть безумовне скасування постанови суду першої інстанції, під час апеляційного розгляду справи не встановлено.
Керуючись ст.294 КУпАП, апеляційний суд 
ПОСТАНОВИВ
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Постанову судді Вознесенівського районного суду м.Запоріжжя від 30 травня 2025 року в цій справі щодо ОСОБА_1 залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.
       Суддя                                                                 О.С. Гончар