УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
09 вересня 2025 року
м. Київ
справа № 752/24119/23
провадження № 51-3296 ск 25
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                        ОСОБА_1 ,
суддів:                                   ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженої ОСОБА_5 на вирок Голосіївського районного суду м. Києва від 21 березня 2025 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 23 липня 2025  року стосовно останньої,
установив:
Ухвалою Київського апеляційного суду від 23 липня 2025 року, апеляційну скаргу захисника ОСОБА_4 залишено без задоволення, а вирок Голосіївського районного суду м. Києва від 21 березня 2025 року, яким ОСОБА_5 визнано винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, та призначено їй покарання у виді позбавлення волі на строк п`ять років із звільненням від відбування покарання з випробуванням і встановленням іспитового строку на два роки та покладенням обов`язків, передбачених ст. 76 КК України, - залишено без змін.
За встановлених судом першої інстанцій обставин, 02 червня 2023 року близько 21:00, працюючи адміністратором в салоні «ІНФОРМАЦІЯ_1» за адресою: АДРЕСА_1, перебуваючи на робочому місці, діючи умисно, таємно, з корисливих мотивів, з метою незаконного збагачення, в умовах воєнного стану, ОСОБА_5 взяла з касового апарату грошові кошти у сумі 10 000 грн., сховала їх у сумку та покинула приміщення салону, завдавши потерпілій ОСОБА_6 матеріальну шкоду на вказану суму.
У касаційній скарзі захисник порушує питання про перегляд вироку суду й ухвали апеляційного суду в касаційному порядку. Посилається на п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК  України, він порушує питання про скасування оскаржуваних судових рішень і закриття кримінального провадження стосовно ОСОБА_7 , обґрунтовуючи свої вимоги невідповідністю висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження, що , на його думку, призвело до помилкового висновку про наявність в діях засудженої складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України.
Захисник зазначає, що засуджена діяла без корисливого мотиву, оскільки вилучила з каси лише кошти, які, на її переконання, становили заробітну плату, залишивши інші грошові суми на місці. Також захисник порушує питання допустимості відеозапису, який потерпіла передала слідчому, вважаючи його неналежним речовим доказом у провадженні.
Перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів не вбачає підстав для відкриття касаційного провадження, з наведених у скарзі мотивів, з огляду на таке. 
За змістом касаційної скарги захисник посилається на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність. Проте, обґрунтовує свої вимоги через оцінку доказів та невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження, що вплинуло на вирішення питання про винуватість засудженої ОСОБА_7 .
За наслідками касаційного розгляду просить скасувати судові рішення та закрити кримінальне провадження.
У попередній касаційній скарзі, яку колегія суддів Касаційного кримінального суду ухвалою від 25 серпня 2025 року залишила без руху, захисник зазначав аналогічні доводи і вимоги. 
Колегія суддів в ухвалі звертала увагу захисника, що наведені ним обставини належать до перемету перевірки суду апеляційної інстанції. 
Згідно з ч. 1 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Отже, касаційний суд не перевіряє відповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, оскільки ці питання належать до компетенції апеляційної інстанції.
У цій касаційній скарзі, яка однакова за змістом попередньої, захисник не обґрунтовує, які порушення були допущені судом апеляційної інстанції, хоча вирок переглянутий в апеляційному порядку за його апеляційною скаргою, в якій він зазначав аналогічні доводи щодо незаконності рішення суду першої інстанції.
Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.
Відповідно до вимог ст. 419 КПК України в ухвалі апеляційного суду повинні бути зазначені мотиви, з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали, а також положення закону, яким він керувався. При залишенні апеляційної скарги без задоволення в ухвалі суду апеляційної інстанції мають бути зазначені підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.
Колегія суддів Касаційного кримінального суду вважає, що Київський апеляційний суд у повному обсязі дотримався вказаних вимог закону.
В апеляційному порядку вирок оскаржував захисник ОСОБА_4 , який просив рішення скасувати через невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, істотне порушення вимог кримінального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність і ухвалити рішення, яким виправдати засуджену. 
Захисник стверджував, що ОСОБА_5 працювала в салоні понад два місяці, а потерпіла ОСОБА_6 відмовилася виплатити їй заробітну плату за останній період. Він також зазначав про неналежність відеозапису як доказу, посилаючись на те, що суду було надано не той відеозапис, який потерпіла передала слідчому. Також висловлював сумніву достовірності звіту надходження коштів, наданого потерпілою.
Сторона захисту вважала, що ОСОБА_5 вилучила з каси кошти, які, на її думку, мала право отримати як заробітну плату, не маючи наміру заподіяти матеріальну шкоду або незаконно збагачуватися.
Колегія суддів Київського апеляційного суду, перевірила доводи скарги захисника і визнала їх безпідставними. Суд першої інстанції проаналізував зібрані по справі докази в їх сукупності та дійшов обґрунтованого висновку про доведеність вини ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, належно оцінивши докази та, надавши їм належну правову оцінку відповідно до вимог ст. 94 КПК України.
Мотивуючи своє рішення, апеляційний суд дійшов висновку, що покладені судом в основу обвинувального вироку докази у своїй сукупності взаємопов`язані, узгоджувались між собою, відповідали вимогам належності та допустимості, не містили розбіжностей або суперечностей, які б могли вплинути на правильність висновку суду щодо винуватості ОСОБА_5 у вчиненому кримінальному правопорушенні.
Оцінивши докази в їх сукупності, суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини кримінального правопорушення, обґрунтовано дійшов висновку про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст.185 КК України, а саме - у таємному викраденні чужого майна (крадіжці), вчиненому в умовах воєнного стану.
Колегія суддів також перевірила доводи сторони захисту про відсутність складу злочину з огляду на припущення про право засудженої вилучити кошти з каси через наявність заборгованості із заробітної плати. Ці доводи були визнані судом безпідставними. Апеляційний суд зазначив, що у разі наявності заборгованості ОСОБА_5 мала право вимагати виплату заробітної плати у передбачений законом спосіб, а натомість незаконно заволоділа чужими коштами шляхом таємного викрадення.
Також суд відхилив доводи про недопустимість відеозапису, оскільки його було вилучено відповідно до вимог ст. 245-1 КПК України на підставі постанови слідчого про зняття показань технічних засобів і тому він є допустимим доказом.
Враховуючи викладене, залишаючи вирок без змін, апеляційний суд детально розглянув всі доводи сторони захисту, зокрема твердження про відсутність складу злочину, та визнав їх необґрунтованими й такими, що суперечать встановленим судом першої інстанції обставинам.
Доводи касаційної скарги є фактично повторенням аргументів апеляційної скарги, які були перевірені апеляційним судом із наданням вичерпних відповідей та мотивів для залишення скарги без задоволення.
Колегія суддів погоджується з висновками апеляційного суду щодо відповідності вироку суду вимогам ст. 370 КПК України. Ухвала апеляційного суду постановлена відповідно до вимог ст. 419 КПК України, підстав для відкриття касаційного провадження з наведених у касаційній скарзі мотивів не вбачається.
Щодо посилання захисника у касаційній скарзі на постанову ККС від 13 листопада 2018 року у справі № 401/2807/16-к, колегія суддів раніше вже в ухвалі про залишення касаційної скарги без руху зазначала, що вказане рішення не є релевантним для випадку, коли особа викрадає кошти, які вважає своєю заробітною платою.
Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Керуючись вимогами п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженої ОСОБА_5 на вирок Голосіївського районного суду м. Києва від 21 березня 2025 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 23 липня 2025  року стосовно останньої.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1                                          ОСОБА_2                                           ОСОБА_3