ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
29 вересня 2025 року
м. Київ
 
справа № 760/31644/24
 
провадження № 61-8219 св 25
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Осіяна О. М. (суддя-доповідач), Білоконь О. В., Сакари Н. Ю., 
 
учасники справи:
заявник -  ОСОБА_1 , 
заінтересована особа -  ОСОБА_2 , 
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Цибульський Володимир Володимирович, на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 16 грудня 2024 рокуу складі судді Кицюк В.С. та постанову Київського апеляційного суду від 05 травня 2025 року у складі колегії суддів:                                      Ратнікової В. М., Борисової О. В., Левенця Б. Б.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1.              Описова частина 
 
Короткий зміст вимог заяви
 
У грудні 2024 року ОСОБА_1 звернулась до суду із заявою про видачу обмежувального припису, заінтересована особа ОСОБА_2 . 
 
Заява обґрунтована тим, що 01 березня 2016 року між нею та ОСОБА_2 було укладено шлюб, який рішенням Солом`янського районного суду міста Києва                               від 20 листопада 2024 року розірвано. У шлюбі народилося двоє дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Діти проживають разом з нею за адресою: АДРЕСА_1 .
Зазначала, що ОСОБА_2 систематично здійснює щодо неї, дітей та її батьків домашнє насильство, яке полягає у постійних погрозах, незаконному проникненні спільно з невідомими особами до місця їх мешкання, залякуванні та активних діях щодо руйнування особистого бізнесу - приватного дитячого садка, незаконному заволодінні садовим будинком, завданні фізичного та душевного болю, психологічному тиску, переслідуванні, умисному пошкодженні майна, сексуальному та психологічному насильстві щодо сина, яке полягало у використанні його для написання повідомлень сексуального характеру.
Так, 14 липня 2024 року ОСОБА_2 , перебуваючи за адресою її місця проживання, вчинив домашнє насильство фізичного та психологічного характеру відносно неї та її матері у присутності двох малолітніх дітей. Внаслідок вказаних подій працівниками поліції виписано терміновий заборонний припис відносно ОСОБА_2 із забороною на вхід та перебування в місці проживання (перебування) постраждалої особи та забороною в будь-який спосіб контактувати з постраждалими особами ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 . Постановою Голосіївського районного суду міста Києва від 14 жовтня 2024 року ОСОБА_2 притягнуто до адміністративної відповідальності за частиною першою статті 173-2 КУпАП.
31 липня 2024 року ОСОБА_2 разом із невідомими особами незаконно проник до домоволодіння, де вона проживає із малолітніми дітьми, погрожував їй та її батькам.
30 вересня 2024 року ОСОБА_2 на парковці приватного закладу дошкільної освіти «Світлофор кідс», яке вона очолює, почав бити ногами її автомобіль та наніс відповідні пошкодження. Звернення щодо хуліганства зареєстровано в Голосіївському УП ГУНП у м. Києві 30 вересня 2024 року та передано до Солом`янського УП ГУНП у м. Києві.
29 жовтня 2024 року вона звернулась до Голосіївського УП ГУНП у м. Києві із заявою щодо вчинення ОСОБА_2 домашнього насильства відносно сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яке полягало у тому, що ОСОБА_2 пояснював дитині, що у чоловіка може бути безліч жінок, коли він цього захоче і як захоче; просив дитину писати аудіо повідомлення із сексуальними натяками коханці, а також вийти на вулицю та чекати, поки батько його не покличе після зустрічі із жінкою.
Заявник звертала увагу на те, що ОСОБА_2 притягувався до адміністративної відповідальності за вчинення домашнього насильства, однак протиправні дії продовжились. Ризик повторних протиправних дій ОСОБА_2 є надвисоким, оскільки кривдник вчиняє домашнє насильство у різних формах, що свідчить про умисний та цілеспрямований характер його дій, ігнорує заходи правоохоронних органів та суду, йде на ескалацію насильства.
Посилаючись на те, що видача обмежувального припису є необхідним заходом для забезпечення безпеки постраждалих осіб, оскільки інші заходи впливу виявились неефективними, ОСОБА_1 просила суд видати обмежувальний припис відносно ОСОБА_2 на строк шість місяців шляхом встановлення наступних заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків, а саме: заборони наближатись ОСОБА_2 ближче ніж 500 метрів до місця проживання (перебування) ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 ; заборонити наближатись                           ОСОБА_2 ближче ніж 500 метрів до місця роботи ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_2 .
 
Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій
 
Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 16 грудня 2024 року заяву ОСОБА_1 задоволено частково. 
Видано обмежувальний припис стосовно ОСОБА_2 на строк три місяці, шляхом встановлення наступних заходів тимчасового обмеження прав або покладення на нього обов`язків, а саме:
- заборонено наближатись ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ближче ніж 100 (сто) метрів до ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , в місці її проживання (перебування) за адресою: АДРЕСА_1 ; 
- заборонено наближатись ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ближче ніж 100 (сто) метрів до ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , в місці її роботи за адресою: АДРЕСА_2 .
Допущено негайне виконання рішення суду, з повідомленням Голосіївського управління поліції Головного управління Національної поліції у місті Києві про видачу обмежувального припису для взяття ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на профілактичний облік, Голосіївську районну в місті Києві державну адміністрацію про видачу обмежувального припису стосовно ОСОБА_2 ,                               ІНФОРМАЦІЯ_3 . 
В задоволенні решти вимог відмовлено.
 
Рішення першої інстанції мотивовано тим, що вжиті заявницею розумні заходи для свого захисту, а саме: звернення до правоохоронних органів, притягнення заінтересованої особи до адміністративної відповідальності за вчинення домашнього насильства, не дали очікуваного результату. Ігнорування                            ОСОБА_2 застосованих працівниками поліції до нього заходів впливу дають підстави вважати вірогідним продовження чи повторне вчинення кривдником до заявниці психологічного, фізичного та економічного насильства.
 
Врахувавши наявність конфліктної ситуації між заявницею та заінтересованою особою, наявність дій, які свідчать про можливість переслідування ОСОБА_2  у майбутньому заявниці та високий рівень вірогідності повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення щодо постраждалої особи, які є реальними та підтверджуються матеріалами справи, суд першої інстанції дійшов висновку, що для забезпечення дієвого та ефективного захисту ОСОБА_1 необхідно застосувати обмежувальний припис відносно ОСОБА_2 . 
Оцінивши ризики продовження протиправної поведінки ОСОБА_2 та його вплив на заявницю, за наявності обґрунтованих підстав вважати, що він не здатний повністю контролювати свої дії, суд першої інстанції вказав, що таке втручання в особисті права ОСОБА_2 , як заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування) та роботи постраждалої особи ОСОБА_1 ,                           є пропорційним, доречним та відповідає меті його застосування та водночас забезпечить дієвий та ефективний захист заявниці від кривдника.
 
Постановою Київського апеляційного суду від 05 травня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково. Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 16 грудня 2024 року змінено, викладено мотивувальну частину рішення в редакції цієї постанови.
 
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що встановлені у цій справі обставини на підставі досліджених доказів вказують на послідовність та тривалість дій ОСОБА_2 з однією метою - вплив на волевиявлення ОСОБА_1 у вирішенні спірних питань. При цьому ОСОБА_2 не використовував правовий метод (звернення до суду з позовами за захистом своїх прав) до ОСОБА_1 , а здійснював психологічне та економічне насильство, в тому числі, відносно заявниці ОСОБА_1 (колишньої дружини) для досягнення своєї мети.
Оцінюючи ризики вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства ОСОБА_2 , суд апеляційної інстанції враховував, що такі дії з боку ОСОБА_2 повторювалися. Після винесення поліцейським термінового заборонного припису ОСОБА_2 не надав критичної оцінки агресивності своїх дій, продовжував вчиняти психологічне та економічне насильство відносно заявниці, що вказує на високий ступінь ризику повторення ним таких дій, які можуть поглибити (збільшити) психоемоційні страждання заявниці ОСОБА_1 та її дітей. Тому висновок суду першої інстанції про наявність правових підстав для видачі обмежувального припису стосовно ОСОБА_2 є обґрунтованим.
Змінюючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив з того, що змінились певні обставини, які існували на час розгляду справи судом першої інстанції, яким суд першої інстанції надавав оцінку в оскаржуваному судовому рішенні, зокрема постановою Київського апеляційного суду від 22 січня 2025 року скасовано постанову Голосіївського районного суду міста Києва від 14 жовтня 2024 року та закрито провадження у справі про притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за частиною першою статті 173-2 КУпАП, за відсутністю в його діях складу вказаного адміністративного правопорушення.
Водночас апеляційний суд вказав, що сам по собі факт не притягнення особи до юридичної відповідальності не може бути підставою для відмови у встановленні тимчасових обмежень за наявності інших об`єктивних даних, якими підтверджуються доводи заявника.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
 
26 червня 2025 року засобами поштового зв`язку представник ОСОБА_2 - адвокат Цибульський В. В. подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 16 грудня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 05 травня 2025 року, в якій, посилаючись на порушення судами норм матеріального права та недотримання норм процесуального права, просив скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову у задоволені заяви.
 
Підставою касаційного оскарження судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 756/2072/18, від 17 квітня 2019 року у справі № 363/3496/18, від 26 вересня 2019 року у справі № 452/317/19-ц, від 27 листопада 2019 року у справі № 753/23624/18, від 09 грудня 2019 року у справі № 756/11732/18, від 18 грудня 2019 року у справі № 754/9263/19, від 14 січня 2020 року у справі № 754/6995/19, від 06 лютого 2020 року у справі № 753/8626/19, від 12 березня 2020 року у справі № 159/4550/19, від 17 червня 2020 року у справі № 509/2131/18, від 23 грудня 2020 року у справі № 753/17743/19, від 24 лютого 2021 року у справі № 570/2528/20, від 12 січня 2022 року у справі № 752/9731/21, від 02 лютого 2022 року у справі № 607/10853/21, від 19 жовтня 2022 року у справі № 359/4932/21, від 07 листопада 2023 року у справі № 676/265/23, від 15 листопада 2024 року у справі № 727/614/24, що передбачає вимоги пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України.
 
Також заявник вказує на порушення судами норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, оскільки суд не дослідив зібрані у справі докази, що передбачає вимоги пункту 4 частини другої статті 389 ЦПК України.

 

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
 
Ухвалою Верховного Суду від 10 липня 2025 року відкрито касаційне провадження у справі № 760/31644/24, витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції.
 
21 серпня 2025 року матеріали цивільної справи № 760/31644/24 надійшли до Верховного Суду.
 
Аргументи учасників справи
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
 
Касаційна скарга представника ОСОБА_2 - адвоката Цибульського В. В. мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не врахували, що у матеріалах справи відсутні докази проведення оцінки ризиків сімейного насильства, а також докази винуватості ОСОБА_2 у вчиненні домашнього насильства стосовно ОСОБА_1 . Наявність конфліктних ситуацій між колишнім подружжям, про які наголошує ОСОБА_1 у заяві про видачу обмежувального припису, не підтверджує, що                      ОСОБА_2 вчиняє стосовно заявниці, їх дітей домашнє насильство.
Надані заявником в обґрунтування заявлених вимог докази беззаперечно не вказують на вчинення  ОСОБА_2 домашнього насильства відносно заявниці, не визначають ризиків продовження чи повторного вчинення домашнього насильства та чинників і умов, які створюють або можуть створювати небезпеку для                            ОСОБА_1 та дітей. Сам факт звернення  ОСОБА_1 до правоохоронних органів стосовно неправомірних дій  ОСОБА_2 не підтверджує факт того, що останній вчинив по відношенню до заявниці, дітей психологічне, фізичне насильство, що є необхідною умовою застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». 
Крім того, представник ОСОБА_2 - адвокат Цибульський В. В. у касаційній скарзі зазначив клопотання, у якому просить розглянути справу в судовому засіданні за його участі.
Оскільки попередній розгляд справи в суді касаційної інстанції проводиться без повідомлення учасників справи, немає підстав для задоволення клопотання про розгляд справи в судовому засіданні за участі представника ОСОБА_2 - адвоката Цибульського В. В..
 
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
 
11 серпня 2025 року через підсистему Електронний суд представник ОСОБА_1 - адвокат Чучковська А. В. подала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, який ухвалою Верховного Суду від 02 вересня 2025 року залишено без розгляду з підстав, передбачених частинами першою, другою статті 126 ЦПК України.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
З 01 березня 2016 року ОСОБА_2 та ОСОБА_5 перебували у шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 від 01 березня 2016 року, актовий запис №329.
 
Від шлюбу ОСОБА_2 та ОСОБА_1 мають двох спільних дітей: сина ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , та доньку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
 
Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 20 листопада 2024 року у справі № 760/19165/24 шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано.
 
Діти проживають разом із матір`ю ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується актом оцінки потреб сім`ї/особи, складеним Голосіївським районним в місті Києві центром соціальних служб від 24 липня 2024 року, та не заперечується учасниками справи.
 
У матеріалах справи містяться заяви та повідомлення від ОСОБА_1 до правоохоронних органів, датовані 14 липня 2024 року, 31 липня 2024 року, 30 вересня 2024 року.
 
Згідно з листом т. в. о. начальника УОАЗОР ГУНП у м. Києві від 13 серпня 2024 року № 140314-2024, у базі даних Інформаційного порталу Національної поліції України на спецлінію «102» Головного управління надходили наступні повідомлення: 14 липня 2024 року о 12:41:30 - повідомлення «Повідомила, що вломилися в будинок, чути крик, сварку, кинула слухавку, передзвон - лінія зайнята»; 14 липня 2024 року о 12:43:53 повідомлення «Чоловік в агресивному стані нападає на заявницю, поряд діти, чути сварку, в наявності бита, 103 не потрібна, заявник ОСОБА_1 »; 14 липня 2024 року о 12:56:20 повідомлення «Три нетверезих чоловіки заважають спілкуватися заявнику з дітьми, чути сварку. Поліцію вже викликали»; 14 липня 2024 року о 13:38:53 повідомлення «Очікує на поліцію 30 хв, просить прискорити, чоловіки на місці, конфлікт продовжується». Фабула ЄО «14.07.2024 о 12:41 за адресою: АДРЕСА_3 . Повідомила, що вломилися в будинок, чути крики, сварку, кинула слухавку, передзвон - лінія зайнята, тел. НОМЕР_2 ».
 
14 липня 2024 року інспектором Голосіївського УП ГУНП у м. Києві видано терміновий заборонний припис серії АА №371842 стосовно кривдника ОСОБА_2 у зв`язку зі скоєнням ним домашнього насильства стосовно постраждалих осіб: ОСОБА_1 , ОСОБА_3 . Застосовано заходи термінового заборонного припису стосовно кривдника: заборону на вхід та перебування в місці проживання (перебування) постраждалої особи; заборону в будь-який спосіб контактувати з постраждалою особою, строком на 5 діб.
 
31 липня 2024 року ОСОБА_1 звернулась із заявою до начальника Голосіївського УП ГУ НП в м. Києві, в якій повідомила про те, що 31 липня 2024 року до належного їй домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , увірвалась група осіб, всупереч її волі та без її згоди. З огляду на наявний ризик її життю та здоров`ю, а також життю та здоров`ю її близьких, у тому числі дітей ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , вона попросила сусідів викликати поліцію.
 
30 вересня 2024 року ОСОБА_1 подала до начальника Голосіївського УП ГУ НП в м. Києві заяву про вжиття заходів щодо запобігання неправомірних дій, у тому числі, вчинені з боку колишнього чоловіка ОСОБА_2 домашнього насильства над нею та спільними дітьми, в якій повідомила, що 30 вересня 2024 року о 16 год. 42 хв. її  колишній чоловік прибув за адресою: АДРЕСА_2 (приватний садочок), і з ним виник конфлікт через те, що він хотів забрати дитину (доньку), у якої була температура 38^0 С та яку вона мала відвезти до лікаря на огляд. Колишній чоловік почав бити належне їй авто марки Acura, реєстраційний номер НОМЕР_3 , пошкодив багажник, скло на задніх бокових дверях та бокові двері. Зазначила, що дії ОСОБА_2 містять в собі ознаки дрібного хуліганства, а також економічного насилля, яке проявилось у навмисній шкоді приватного закладу, директором якого вона є. Внаслідок його неправомірних та агресивних дій клієнти приватного закладу забирають своїх дітей. Він (колишній чоловік) цими діями намагається зруйнувати її бізнес, її справу, її роботу.
 
Постановою Голосіївського районного суду міста Києва від 14 жовтня 2024 року ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною першою статті 173-2 КУпАП та застосовано адміністративне стягнення - штраф в розмірі 170 грн. Відповідно до змісту постанови, ОСОБА_2 14 липня 2024 року, о 12 год. 40 хв., перебуваючи за адресою: АДРЕСА_3 , вчинив домашнє насильство фізичного та психологічного характеру відносно тещі, а саме ображав нецензурною лайкою, принижував честь та гідність, погрожував фізичною розправою, кидався у бійку, хапав за горло, чим міг завдати психологічних страждань та фізичного болю без нанесення тілесних ушкоджень, в присутності двох малолітніх дітей. Він же, 14 липня 2024 року, о 13 год. 00 хв., перебуваючи за адресою: АДРЕСА_3 , вчинив домашнє насильство фізичного та психологічного характеру відносно дружини - ОСОБА_1 в присутності дитини, а саме: ображав, принижував, погрожував фізичною розправою та штовхав, чим міг спричинити душевне хвилювання та завдав фізичного болю без нанесення тілесних ушкоджень. Вина ОСОБА_2 у вчиненому стверджується протоколами про адміністративне правопорушення серії ВАВ №575904 та ВАВ №575905 від 14 липня 2024 року, рапортом оперативного чергового Голосіївського УП ГУ НП у м. Києві від 14 липня 2024 року, рапортом інспектора СПДН Голосіївського УП ГУ НП у м. Києві                                від 14 липня 2024 року, поясненнями потерпілих тещі та ОСОБА_1 , а також свідка, відеозаписами, тобто, матеріалами справи у їх сукупності.
 
Постановою Київського апеляційного суду від 22 січня 2025 року скасовано постанову Голосіївського районного суду міста Києва від 14 жовтня 2024 року та закрито провадження у справі про притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за частиною першою статті 173-2 КУпАП, на підставі пункту 1 частини першої статті 247 КУпАП.
 
Під час судового розгляду справи в суді апеляційної інстанції відтворено відеофайли на диску «DVD», який долучений до матеріалів справи.
 
На першому відеофайлі зафіксовано, як 14 липня 2024 року ОСОБА_2  намагається зайти до будинку, де проживає заявниця ОСОБА_1 разом з дітьми та батьками, на порозі відштовхує матір заявниці від вхідних дверей та після того, як йому не вдається потрапити всередину будинку, силоміць штовхає вхідні двері, які відчинені зсередини заявницею, що призвело до удару по голові заявниці.
 
На відеофайлах з другого по дев'ятий зафіксовано подію, як     ОСОБА_2 з групою невідомих чоловіків знаходяться в приміщенні продуктового магазину (МАФ), який зі слів ОСОБА_2 придбаний ним, знаходиться на території домоволодіння, де проживає заявниця з дітьми, та у якому за його згодою торговельну діяльність здійснюють батьки заявниці. В приміщенні також знаходились заявниця, її мати та малолітній син сторін ОСОБА_6 . ОСОБА_2 та невідомі чоловіки проводили відеозйомку всередині приміщення, один із них перегородив шлях до входу/виходу до приміщення, а інший тримав в руках інструмент, який заявниця на відео назвала «болгаркою» (інструмент для різання та шліфування твердих матеріалів). Заявниця ОСОБА_1 повідомила вказаним особам, що вони перебувають на приватній території, попросила невідомих осіб представитися. Останні мету приїзду разом з ОСОБА_2 не повідомили та повноваження не надали, продовжували чинити перешкоди у здійсненні торговельної діяльність до приїзду працівників поліції.
 
На десятому відеофайлі зафіксовано, як ОСОБА_2 у присутності працівників поліції, заявниці та сусідів спочатку виліз на паркан, що огороджує будинок, у якому проживає заявниця разом з дітьми, а потім переліз через паркан та знову повернувся на зовнішню сторону будинку. ОСОБА_8 , звертаючись до колишнього чоловіка, вказувала, що в будинку знаходяться діти та просила їх не лякати, а присутні свідки говорили ОСОБА_2 : «Навіщо ви це роботи, тут ростуть ваші діти».
 
Із переглянутого одинадцятого відеофайлу вбачається, що між колишнім подружжям відбувається розмова біля приватного садочку, який очолює заявниця. Заявниця ОСОБА_1 віддаляється від ОСОБА_2 , а останній раптово, з агресією починає бити ногою по кузову та вікнах автомобіля, яким користується заявниця. На місце були викликані працівники поліції.
 
На дванадцятому відеофайлі міститься листування у меседжері з користувачем «Яна» та наявне аудіо повідомлення, з голосом заінтересованої особи ОСОБА_2 , поруч з яким знаходилася спільна малолітня дитина сторін - ОСОБА_9 (8 років). Із прослуханого аудіо повідомлення, яке записано 14 вересня 2024 року                                             о 22 год. 13 хв., слідує, що заінтересована особа (батько) каже сину: «Сам скажи, скажи, що папі подобається така тьотя», на що дитина каже: «Йому подобається така тьотя, сідниці (не дослівно) вверх, голова до низу». Батько просить дитину уточнити, що саме ОСОБА_10 в такому образі подобається.
 
Відтворене аудіо повідомлення від 15 вересня 2024 року ОСОБА_2 для сина  ОСОБА_11 а Назара, вказує на те, що дитина у неділю 15 вересня 2024 року о 21 год. 24 хв. перебуває на вулиці та батько, звертаючись до нього, каже: «Син, я в душ схожу, коли що, заходь додому, може я трубку не візьму».
 
Під час судового розгляду справи в суді апеляційної інстанції заінтересована особа ОСОБА_2 з приводу відтворених файлів пояснив, що напружені стосунки між ним та колишньою дружиною виникли з приводу того, що його не допускають до майна, що придбано ним у шлюбі з ОСОБА_1 , зокрема до будинку, у яуому проживає заявниця ОСОБА_1 разом з дітьми та батьками, споруди (МАФ), автомобіля, яким користується заявниця.
 
Зазначав, що сім`я ОСОБА_1 заборонила йому наближатися до будинку, який він побудував, та продуктового магазину (МАФ), який ним придбаний та переданий тестю для здійснення торгівельної діяльності. Після розлучення з ОСОБА_1 він побачив, що в магазині (МАФ), який знаходиться на території домоволодіння, у якому мешкають його діти, продається пиво, цигарки і хотів його закрити. Не заперечував тієї обставини, що він разом з чоловіками 31 липня 2024 року був у приміщенні магазина (МАФ).
 
З приводу агресивної поведінки біля приватного садочку 30 вересня 2024 року ОСОБА_2 вказав, що така була викликана тим, що дружина відмовила йому у побаченні з донькою, яка перебувала у садочку. Його це обурило та він почав штовхати машину.
 
Під час судового розгляду справи в суді апеляційної інстанції ОСОБА_2 підтвердив, що в судовому порядку позов про поділ майна подружжя він не пред'являв, спору з ОСОБА_1 про участь у вихованні дітей немає, з дітьми він спілкується.
 
2.              Мотивувальна частина 
 
Позиція Верховного Суду
 
Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Касаційна скарга представника ОСОБА_2 - адвоката Цибульського В. В. задоволенню не підлягає.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Відповідно до вимог статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення  судів першої та апеляційної інстанцій ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують. 
 
Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
 
У статті 5 ЦПК України вказано, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
 
У частині першій статті 15, частині першій статті 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
 
Основним нормативно-правовим актом, яким регулюються спірні правовідносини, є Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», який визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства.
 
Пунктами 3, 14 та 17 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» передбачено, що домашнє насильство - це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.
 
Психологічне насильство - форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.
 
Фізичне насильство - форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.
 
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника.
 
Обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи (пункт 7 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»).
 
У статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» зазначено, що право звернутися до суду із заявою про видачу обмежувального припису стосовно кривдника мають: 1) постраждала особа або її представник;                       2) у разі вчинення домашнього насильства стосовно дитини - батьки або інші законні представники дитини, родичі дитини (баба, дід, повнолітні брат, сестра), мачуха або вітчим дитини, а також орган опіки та піклування; 3) у разі вчинення домашнього насильства стосовно недієздатної особи - опікун, орган опіки та піклування.
 
Обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків: 1) заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою; 2) усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи; 3) обмеження спілкування з постраждалою дитиною; 4) заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; 5) заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; 6) заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.
 
Рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків.
 
Обмежувальний припис видається на строк від одного до шести місяців.
 
У пункті 9 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.
 
Згідно з пунктом 3 частини першої статті 350-4 ЦПК України у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності).
 
Відповідно до частини першої статті 350-6 ЦПК України, розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову в її задоволенні.
 
Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.
 
Дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству поширюється на колишнє подружжя незалежно від факту спільного проживання (пункт 2 частини другої статті 3 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»).
 
Визначення конкретних видів, передбачених частиною другою статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», заходів тимчасового обмеження прав кривдника або обов`язків, які покладаються на нього, а також строку, на який видається обмежувальний припис, належить до компетенції суду.
 
Обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи (на відміну від норм, закріплених у КУпАП та КК України), а є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію і направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, з огляду на наявність ризиків, передбачених вищезазначеним законом, до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях.
 
До таких висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 16 листопада 2022 року у справі № 127/9600/22
Систематичність визначається, виходячи з кількісного показника порушення правил співжиття протягом необмеженого проміжку часу. При цьому суттєвим є саме факт повторного вчинення одного й того самого правопорушення, що свідчить про те, що застосовані заходи впливу є безрезультатними (див. постанову Верховного Суду від 01 червня 2022 року у справі № 161/16344/20).
 
Верховний Суд неодноразово звертав увагу, що у кожному конкретному випадку суди мають враховувати фактичні обставини справи та письмові докази, а заявник має довести факт вчинення фізичного та психологічного насильства відповідно до Закону.
 
Докази, що додаються до заяви про видачу обмежувального припису, мають стосуватися місця вчинення домашнього насильства, ризиків безпеки постраждалої особи, вірогідність продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи, тобто докази мають стосуватись обґрунтованих побоювань з приводу того, що особа (кривдник) здатний вдатися до небезпечних проявів домашнього насильства у будь-якому його вигляді психологічному, фізичному, економічному, тощо. Це можуть бути докази застосування психологічного насильства, приниження гідності, жорстокого поводження з боку заінтересованої особи до заявника, катування, нелюдського поводження, що передбачає спричинення сильних фізичних та душевних страждань, тривалість та системність протиправної поведінки кривдника та докази того, що останній не усвідомлює серйозності негативних наслідків своїх дій, продовжує агресивні дії у відношенні до заявника, не бажає змінювати свою поведінку, а тому існує ризик продовження кривдником таких дій, а отже і необхідність застосування обмежувального припису є обґрунтованими.
 
Як докази до заяви можуть додаватися, зокрема, протокол про адміністративне правопорушення, складений уповноваженою особою органів Національної поліції; терміновий заборонювальний припис стосовно кривдника, винесений працівником уповноваженого підрозділу поліції; обмежувальний припис, винесений судом у кримінальному провадженні; інші документи, які засвідчують факт насильства; витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань.
 
До таких висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 24 лютого 2025 року у справі № 569/11625/24 (провадження № 61-16935св24).
 
У справі, що переглядається в касаційному порядку, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, на підставі наведених норм законодавства та встановлених фактичних обставин дійшов висновку, що ОСОБА_2 вчинив психологічне насильство в сім`ї, яке виявилося у неодноразових, впродовж тривалого часу словесних образах, погрозах, приниженні та залякувані ОСОБА_1 , очевидцем яких був малолітній син ОСОБА_9 , що викликало у заявниці                       ОСОБА_1 побоювання за свою безпеку, безпеку членів її сім`ї, спричинило емоційну невпевненість, сумніви у здатності захистити себе та дітей.
 
Оцінюючи ризики вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства ОСОБА_2 , суди попередніх інстанцій враховували, що такі дії з боку ОСОБА_2 повторювалися. Зокрема, після видання термінового заборонного припису від 14 липня 2024 року, він 31 липня 2024 року вчинив повторно домашнє насильство відносно ОСОБА_1 , очевидцем якого став їх малолітній син ОСОБА_9 . Крім того, 30 вересня 2024 року ОСОБА_2 , прибувши до приватного садочку, який очолює колишня дружина ОСОБА_1 , та почувши від неї відмову у побаченні цього дня з донькою, в її присутності, в агресивній формі почав наносити удари ногою по кузову та вікнах автомобіля, що перебуває у користуванні заявниці.
 
Таким чином після винесення поліцейським термінового заборонного припису ОСОБА_2 не надав критичної оцінки агресивності своїх дій, продовжував вчиняти психологічне та економічне насильство відносно заявниці, що вказує на високий ступінь ризику повторення ним таких дій, що може поглибити (збільшити) психоемоційні страждання заявниці ОСОБА_1 та її дітей.
 
Колегія суддів Верховного Суду погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про те, що заявниця, звернувшись до суду, мала на меті вжиття заходів попередження вірогідного продовження чи повторення вчинення насильства з боку ОСОБА_2 , запобігти настанню тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а тому видача такого припису направлена на забезпечення першочергової безпеки ОСОБА_1 .
 
Водночас слід приймати до уваги, що тимчасове обмеження прав кривдника з метою забезпечення безпеки постраждалої особи шляхом встановлення судом обмежувального припису у порядку, визначеному Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», є легітимним заходом втручання у права та свободи особи. При вирішенні питання щодо застосування такого заходу суд, на підставі установлених обставин справи та оцінки факторів небезпеки (ризиків) щодо вчинення домашнього насильства, має оцінити пропорційність втручання у права і свободи особи, враховуючи, що ці заходи пов`язані із протиправною поведінкою такої особи.
 
Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом у постанові від 28 квітня 2020 року у справі № 754/11171/19 (провадження № 61-21971св19).
 
З урахуванням вищевикладених норм матеріального та процесуального права, наданих ОСОБА_1 доказів, колегія суддів Верховного Суду погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про те, що заявницею доведено наявність обставин, які, відповідно до положень Закону України «Про запобіганню та протидію домашньому насильству», дають підстави для задоволення заяви про видачу обмежувального припису стосовно ОСОБА_2 на три місяці та встановлення заходів тимчасового обмеження певних прав останнього, зокрема заборону наближатись ближче ніж 100 метрів до ОСОБА_1 в місці її проживання та за місцем її роботи, і таке втручання в особисті права ОСОБА_2 є пропорційним, відповідає меті його застосування та забезпечить дієвий та ефективний захист заявниці від кривдника.
 
Посилання у касаційній скарзі на те, що ОСОБА_2 не вчиняв домашнє насильство відносно ОСОБА_1 , до адміністративної відповідальності за такі дії не притягався, про що свідчить постанова Київського апеляційного суду від 22 січня 2025 року про закриття провадження у справі про притягнення його до адміністративної відповідальності за частиною першою статті 173-2 КУпАП, не спростовують висновків судів попередніх інстанцій та не впливають на правильність вирішення ними справи. Суди, частково задовольняючи заяву про видачу обмежувального припису, виходили із сукупності доказів, які належним чином ним оцінено, а сам по собі факт не притягнення особи до юридичної відповідальності не може бути підставою для відмови у встановленні тимчасових обмежень за наявності інших об`єктивних даних, якими підтверджуються доводи заявниці.
 
Доводи касаційної скарги про неврахування судами попередніх інстанцій висновків про застосування норм права у подібних спірних правовідносинах, які викладені у наведених заявником постановах Верховного Суду, є необґрунтованими, оскільки висновки у цих справах і у справі, яка переглядається, та встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є різними, у кожній із зазначених справ суди виходили з конкретних обставин справи та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.
 
Інші доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що судові рішення судів попередніх інстанцій в оскаржуваній частині ухвалені без додержання норм матеріального і процесуального права. Фактично доводи зводяться до переоцінки доказів та встановлення фактичних обставин справи, що відповідно до правил частини першої статті 400 ЦПК України виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції.
 
Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц).
 
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання виконання судом обов`язку щодо надання обґрунтування, яке випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи.
 
Рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного суду є достатньо вмотивованими та містять висновки щодо питань, які мають значення для вирішення справи.
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Зважаючи на викладене, Верховний Суд, переглянувши рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, дійшов висновку про відсутність підстав для їх скасування.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення (рішення суду першої інстанції в незміненій під час апеляційного перегляду справи частині) - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують. 
 
Оскільки касаційна скарга залишається без задоволення, то відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України в такому разі розподіл судових витрат не проводиться.
 
Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
У задоволенні клопотання ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Цибульський Володимир Володимирович, про розгляд справи в судовому засіданні за його участі відмовити.
 
Касаційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Цибульський Володимир Володимирович, залишити без задоволення.
 
Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 16 грудня 2024 року в незміненій під час апеляційного перегляду справи частині та постанову Київського апеляційного суду від 05 травня 2025 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                     О. М. Осіян 
 
                                                                                              О. В. Білоконь
 
                                                                                              Н. Ю. Сакара