УХВАЛА 
07 жовтня 2025 року
м. Київ
справа № 943/2242/24
провадження № 61-11935ск25
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
Шиповича В. В. (суддя - доповідач), Осіяна О. М., Синельникова Є. В.,
розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Лемик Роксолана Ярославівна, на постанову Львівського апеляційного суду від 28 серпня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_5 , про визнання договорів купівлі - продажу нерухомості недійсними,
ВСТАНОВИВ:
У провадженні суду першої інстанції перебуває справа за позовом 
 ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_5 , про визнання недійсними договорів купівлі - продажу від 26 квітня 2024 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , посвідчених приватним нотаріусом Золочівського районного нотаріального округу Львівської області Дячик А. В. щодо житлового будинку (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2508210446040) та земельної ділянки, кадастровий номер 4620682300:14:003:0035 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1897998846206) за адресою: АДРЕСА_1 .
В ході судового розгляду позивачка подала заяву про забезпечення позову, шляхом накладення арешту на вказані житловий будинок та земельну ділянку.
Ухвалою Буського районного суду Львівської області від 01 липня 2025 року у задоволенні заяви про забезпечення позову відмовлено.
Постановою Львівського апеляційного суду від 28 серпня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено. Ухвалу Буського районного суду Львівської області від 01 липня 2025 року скасовано, прийнято нове судове рішення про задоволення заяви ОСОБА_2 . Вжито заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на житловий будинок, за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2508210446040), та на земельну ділянку, кадастровий номер 4620682300:14:003:0035 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1897998846206).
22 вересня 2025 року через підсистему Електронний суд представник ОСОБА_1 - адвокат Лемик Р. Я. подала касаційну скаргу на постанову Львівського апеляційного суду від 28 серпня 2025 року, яку просить скасувати, залишивши в силі ухвалу Буського районного суду Львівської області від 01 липня 2025 року.
Касаційна скарга обґрунтована тим, що на момент придбання спірного будинку та земельної ділянки ОСОБА_1 перебувала у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_6 , а тому спірне майно належить до об`єктів спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 . Крім того у будинку за адресою  АДРЕСА_1 проживає відповідачка по справі ОСОБА_1 разом із чоловіком та трьома дітьми. Звертає увагу, що апеляційним судом було вжито заходи забезпечення позову щодо нерухомого майна, яке належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_6 , який не був залучений до участі у розгляді даної справи.
Також в касаційній скарзі зазначено, що суд апеляційної інстанції в мотивувальній частині постанови не навів обґрунтованих обставин, які б підтверджували утруднення виконання або невиконання рішення суду у разі не вжиття заходів забезпечення позову. Заявниця посилається на те, що майнова вимога позивачів до ОСОБА_4 , що може виникнути з деліктних зобов`язань (відшкодування шкоди внаслідок дорожньо-транспортної пригоди), дає підстави позивачам забезпечувати позов у справі про відшкодування цієї шкоди (справа № 446/893/24), а не накладати обтяження на майно, що належить подружжю ОСОБА_1 і які фактично не мають жодних зобов`язань перед позивачами.
Пунктом 2 частини першої статті 389 ЦПК України передбачено, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку ухвали суду першої інстанції про забезпечення позову після їх перегляду в апеляційному порядку.
Відповідно до вимог частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 
частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.
Із касаційної скарги вбачається, що вона є необґрунтованою, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновку щодо незаконності та неправильності оскаржуваного судового рішення.
У статті 129 Конституції України однією із засад судочинства проголошено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.
Відповідно до частини другої статті 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також з інших підстав, визначених законом.
Відповідно до частини третьої статті 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.
Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.
Цивільний процесуальний закон не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для вирішення справи по суті, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено, чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову. Види забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, а таке рішення може бути постановлено тільки відповідно до заявлених позовних вимог.
Заходи забезпечення позову повинні застосовуватись лише у разі необхідності та бути співмірними із заявленими вимогами, оскільки безпідставне забезпечення позову може призвести до порушення прав і законних інтересів інших осіб.
При цьому забезпечення позову не порушує принципів змагальності і процесуальної рівноправності сторін.
Мета забезпечення позову - це хоча і негайні, проте тимчасові заходи, направлені на недопущення утруднення чи неможливості виконання судового акта, а також перешкоджання спричиненню значної шкоди позивачу.
При розгляді заяви про забезпечення позову вирішується лише питання про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову і не вирішуються матеріально-правові вимоги та наперед не може бути визначено результат розгляду справи по суті спору.
Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 08 травня 
2020 року у справі № 755/15345/17-ц, від 21 квітня 2022 року у справі 
№ 592/7729/18, від 30 серпня 2023 року у справі № 753/23090/21.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) зазначено, що співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.
Судами попередніх інстанцій встановлено, що у розглядуваній справі виник спір щодо визнання недійсним договору купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки за адресою: 
АДРЕСА_1 , укладеного між ОСОБА_4 та 
ОСОБА_1 .
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що укладаючи договір купівлі-продажу нерухомого майна, ОСОБА_4 діяла з метою уникнення відшкодування шкоди, завданої кримінальним правопорушенням.
За відомостями Єдиного державного реєстру судових рішень по справі 
№ 446/893/24 вбачається таке: 
-           у квітні 2024 року до Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області скеровано обвинувальний акт у кримінальному провадженні, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 08 січня 2024 року за № 12024140000000022 про обвинувачення ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 286 КК України;
-           ОСОБА_2 та ОСОБА_3 визнані потерпілими у кримінальному провадженні і ними подано цивільні позови до ОСОБА_4 про відшкодування шкоди, завданої злочином; 
-          вироком Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області у справі № 446/893/24 від 15 вересня 2025 року ОСОБА_4 визнано винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 286 КК України, та частково задоволено цивільні позови ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до ОСОБА_4 .
Відомості про виконання вказаного вироку суду в частині цивільних позовів наразі відсутні.
Встановивши, що між сторонами виник та існує спір з приводу договору відчуження ОСОБА_4 нерухомого майна, за рахунок якого, на думку позивачів, вони можуть задовольнити свої вимоги про відшкодування шкоди, завданої злочином, з огляду на баланс інтересів сторін та попередження негативних наслідків, які можуть настати у випадку подальшої зміни власника спірного майна до завершення розгляду справи, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про необхідність забезпечення позову шляхом накладення арешту на житловий будинок та земельну ділянку.
Верховний Суд у постанові від 03 березня 2023 року в справі № 905/448/22 звертав увагу, що вимога надання доказів щодо очевидних речей (доведення нічим не обмеженого права відповідача в будь-який момент розпорядитися своїм майном) свідчить про застосування судом завищеного або навіть заздалегідь недосяжного стандарту доказування, що порушує баланс інтересів сторін.
Застосовані судом заходи забезпечення позову не перешкоджають користуванню нерухомим майном, носять тимчасовий характер та спрямовані, зокрема, на унеможливлення зміни власника майна до вирішення спору судом.
ОСОБА_1 не позбавлена права, за наявності передбачених законом підстав (глава 10 розділу І ЦПК України), ініціювати перед судом питання про заміну одного заходу забезпечення позову іншим, скасування заходів забезпечення позову, відшкодування збитків, завданих забезпеченням позову, із наданням відповідних доказів.
Оцінка обґрунтованості та доведеності позовних вимог, при вирішенні питання про забезпечення позову не здійснюється.
Доводи касаційної скарги висновків апеляційного суду не спростовують та переважно зводяться до власного тлумачення заявницею норм права.
Колегія суддів встановила, що касаційна скарга є необґрунтованою, а правильне застосування апеляційним судом норм права при вирішенні питання про наявність підстав для забезпечення позову є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування та тлумачення, а тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.
Керуючись статтями 388, 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Лемик Роксолана Ярославівна, на постанову Львівського апеляційного суду від 28 серпня 
2025 року у справі № 943/2242/24.
Копію ухвали направити особі, яка подала касаційну скаргу.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.
Судді:	В. В. Шипович О. М. Осіян Є. В. Синельников