КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
08 жовтня 2025 року
справа № 754/7701/24
                                         
провадження № 22-ц/824/4131/2025
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
судді-доповідача: Музичко С.Г.,
суддів: Болотова Є.В., Сушко Л.П.
при секретарі: Яхно П.А.
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 
відповідач - ОСОБА_2 
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційними скаргами представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 08 жовтня 2024 року та на додаткове рішення Деснянського районного суду м. Києва від 11 жовтня 2024 року, постановлене під головуванням судді Грегуля О.В., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, -
ВСТАНОВИВ:
Позивачем подано позов, вимоги якого зменшувались і в якому позивач просить стягнути з відповідача: 1) 185463,73 коп. - компенсації вартості частки у праві спільної сумісної власності на автомобіль; 2) Розглянути питання щодо розподілу судових витрат.
Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 08 жовтня 2024 року позов задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 185463,73 коп. - компенсації вартості частки у праві спільної сумісної власності на автомобіль, 5000 грн. - оплати висновку експерта № 175/24 судової транспортно-товарознавчої експертизи, 1483,71 грн. - судового збору.
У справі № 754/7701/24 адвокатом Руденко Д.В. 10.10.2024 подано від імені позивача заява з проханнями про ухвалення додаткового рішення про стягнення 57750 грн. - правничої допомоги.
Додатковим рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 11 жовтня 2024 року заяву задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1               57 750 грн. - правничої допомоги.
Не погоджуючись із рішенням суду представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 звернулася з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати в частині та постановити в цій частині нове рішення. Додаткове рішення просить скасувати та постановити нове рішення про відмову в задоволенні заяви.
Вимоги щодо незгоди з рішенням обґрунтовані тим, що договір купівлі продажу транспортного засобу між відповідачем та ОСОБА_4 не визнано недійсним, не оспорювався Позивачем, відсутнє рішення суду про визнання вказаного договору недійсним. Однак, судом першої інстанції не взято до уваги договір купівлі продажу транспортного засобу від 06.03.2024 року при визначенні компенсації вартості частки у праві спільної сумісної власності на автомобіль. Відповідно до висновку експерта від 31.07.2024 року, відсутня ринкова вартість конкретно спірного автомобіля, яка складена саме після його огляду, з урахуванням технічного стану та дефектів кузова і лакофарбового покриття. Оцінка, надана Позивачем, без огляду саме спірного автомобіля з урахуванням початкової ціни торгів на аналогічні автомобілі, без можливості урахування фактичного стану автомобілів та кінцевих цін продажу. При визначенні ринкової вартості спірного автомобіля не враховувалася комплектації спірного автомобіля та відповідні коефіцієнти. Не було враховано чи автомобіль був в ДТП, був у рідній фарбі. Експертом не було враховано роботи та необхідні запчастини для усунення технічних несправностей ТЗ, не була здійснена діагностика автомобіля. Крім того, спірний автомобіль хоч і був придбаний у період шлюбу, однак не доведено, що спірний автомобіль був придбаний за спільні кошти колишнього подружжя Позивача та Відповідача, матеріали справи не містять доказів наявності доходів та заощаджень у сторін, які б дозволили придбати спірний автомобіль, а тому вказане майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, та відповідно, не підлягає поділу відповідно до положень СК України. Рішенням суду першої інстанції вирішено стягнути з відповідача на користь позивача компенсацію вартості частки у праві спільної сумісної власності на автомобіль, розмір якої значно перевищує отриманий дохід від продажу спірного автомобілю.
У доводах апеляційної скарги на додаткове рішення суду зазначає, що відповідач є учасником бойових дій, посвідчення додається, та військовослужбовцем, наразі перебуває в зоні активних бойових дій, і витрати на правничу допомогу у присудженому судом розмірі є завищеними та є надмірним тягарем для Відповідача, враховуючи часткове визнання ним позову. Частина робіт, зазначених в акті взагалі не відноситься до даної справи. Вартість підготовки позову по даній справі є завищеною. Всі послуги розраховані як погодинна оплата, при цьому засідання відбувались за менше годину, а судове засідання, призначене на 03.10.2024 року взагалі не відбулось. Договір про надання правової допомоги між адвокатом та позивачем не містить посилання ні на справу, ні на категорію справ. В матеріалах справи відсутня оплата Позивача за надану правову допомогу.
В судовому засіданні представник відповідача апеляційні скарги підтримав, просив їх задовольнити.
Позивач в судове засідання не з`явилася, про місце, дату та час розгляду справи повідомлялася належним чином.
08 жовтня 2025 року на адресу Київського апеляційного суду надійшло клопотання від представника ОСОБА_1 - ОСОБА_5 про розгляд апеляційної скарги без участі позивача та її представника, просив апеляційні скарги залишити без задоволення, рішення та додаткове рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що спірний транспортний засіб є спільною сумісною власністю подружжя, що ніким та нічим не спростовувалось. Підстав для відступу від рівності часток сторін у праві спільної сумісної власності подружжя суду не надано.Відчуження відповідачем автомобіля мало місце з власної ініціативи відповідача без узгодження з позивачем, як самого продажу так і вартості автомобіля за якою здійснено продаж автомобіля. Конкретних правових доказів, що автомобіль відчужено відповідачем за дійсною вартістю автомобіля на час продажу суду не надано. Будь-яких конкретних правових доказів у спростування позовних вимог, що визначена стороною позивача експертних шляхом ринкова вартість спірного автомобіля станом на 06.03.2024 (дата продажу автомобіля відповідачем) в сумі 370927,46 грн. не відповідає дійсності суду не надано.
Задовольняючи заяву про ухвалення додаткового рішення, суд першої інстанції виходив із пропорційного розміру задоволених позовних вимог, тому дійшов висновку, що вимоги про стягнення 577500 грн. - правничої допомоги є обґрунтованими.
Колегія суддів частково погоджується з висновком суду, виходячи з наступного.
Судом встановлено, що згідно свідоцтва про шлюб від 28.08.2021 сторони зареєстрували шлюб 28.08.2021.
Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 02.05.2024 у справі № 761/5526/24 укладений між сторонами шлюб розірвано.
Згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу 17.06.2023 за відповідачем зареєстровано транспортний засіб JЕЕР Compass р. н. НОМЕР_1 .
Відповідно до наданого стороною відповідача рахунку від 24.09.2021 ОСОБА_6 сплатив за транспортний засіб JЕЕР Compass, 2014 року випуску 2138 доларів США.
Відповідно до договору купівлі-продажу 32462024/4363807 транспортного засобу від 06.03.2024 ОСОБА_2 продав транспортний засіб JЕЕР Compass ОСОБА_4 за 154 000 грн. (п. 3.1. договору і вартість визначалась за домовленістю між сторонами договору).
Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Згідно з статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 СК України).
Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.
Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.
Згідно роз`яснень, викладених у п. 23 постанови № 11 Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.
Відповідно до ч. 1 статті 70 СК України  у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Таких висновків дійшов у своїх постановах Верховний Суд України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц.
З огляду на вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що вищевказаний транспортний засіб є спільною сумісною власністю подружжя, що ніким та нічим не спростовувалось. Підстав для відступу від рівності часток сторін у праві спільної сумісної власності подружжя суду не надано.
Як вірно було встановлено районним судом, відчуження відповідачем автомобіля мало місце з власної ініціативи відповідача без узгодження з позивачем, як самого продажу так і вартості автомобіля за якою здійснено продаж автомобіля.
Із самого договору купівлі-продажу 32462024/4363807 транспортного засобу від 06.03.2024 вбачається, що вартість автомобіля визначалась за домовленістю між сторонами договору тобто з повним ігноруванням права власності позивача, як співвласника спільної сумісної власності.
Конкретних правових доказів, що автомобіль відчужено відповідачем за дійсною вартістю автомобіля на час продажу суду не надано.
Будь-яких конкретних правових доказів у спростування позовних вимог, що визначена стороною позивача експертних шляхом ринкова вартість спірного автомобіля станом на 06.03.2024 (дата продажу автомобіля відповідачем) в сумі 370927,46 грн. не відповідає дійсності суду не надано.
Щодо доводів апелянта про незгоду з вартістю спірного транспортного засобу, яка була визначена висновком експерта від 31.07.2024 року № 175/24, то правових доказів у спростування наданого стороною позивача висновку експерта судової транспортно-товарознавчої експертизи суду не надано. Правом на подачу заяв/клопотань про призначення експертизи відповідач не скористався.
З урахуванням викладеного колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції обґрунтовано задовольнив позовні вимоги про стягнення 370927,46 грн. : 2 = 185463,73 грн. з відповідача на користь позивачки.
Щодо стягнення витрат на правничу допомогу суд зазначає наступне.
Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Частиною 3 ст. 133 ЦПК України визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать зокрема витрати на професійну правничу допомогу.
Згідно з ч. 3, ч. 4 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Відповідно до ч. 1 ст. 134 ЦПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи.
Як вбачається з матеріалів справи, що при подачі позовної заяви позивачка навела попередній розрахунок суми судових витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
При цьому склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат (позиція Великої Палати Верховного Суду, викладена в постанові від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16).
На підтвердження витрат на правничу допомогу, понесених ОСОБА_1 матеріали справи містять: договір про надання правової допомоги № 27/03-2024 від 27.03.2024, додатку угоду від 27.03.2024 до договору про надання правової допомоги № 27/03-2024 від 27.03.2024, акт надання послуг № АОРО0000045 від 09.10.2024 з детальним описом робіт/послуг і їхньою вартістю на загальну суму 57 750 грн., свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю серія РН № 1574 від 22.02.2019, ордер серія АІ № 1022358 від 17.02.2020, виданим АО «РО Лекс» ордер серія ВК № 1124663 від 27.05.2024.
Відповідно до ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Згідно з ч. 5 ст. 137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Поряд з цим, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04, § 268)).
У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.
Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.
Так, відповідно до статті 11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.
Врахувавши вищевказане, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги, що заявлений розмір витрат  на правничу допомогу, понесених у зв`язку з розглядом справи, яку представник ОСОБА_1 просив стягнути з ОСОБА_2 є завищеним, тому розмір витрат понесених на правову допомогу підлягає зменшенню з 57 750,00 грн до 5 000,00 грн.
Доводи апелянта про відсутність в матеріалах справи доказів оплати за надану правничу допомогу колегія суддів до уваги не бере з огляду на наступне.
Витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено. Дана позиція є усталеною і підтверджується численними постановами Верховного суду, наприклад у справах № 923/560/17, № 329/766/18, № 178/1522/18.
З огляду на вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення Деснянського районного суду м. Києва від 08 жовтня 2024 року ґрунтується на повно і всебічно досліджених обставинах справи та ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для його скасування немає. Додаткове рішення Деснянського районного суду м. Києва від 11 жовтня 2024 року в частині понесених витрат на правову допомогу слід змінити, зменшивши розмір судових витрат на професійну правничу допомогу з 57 750,00 грн до 5 000,00 грн.
Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин справи, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Керуючись ст.ст. 133, 137, 141, 367, 376, 381, 382 ЦПК України, суд,
 
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 08 жовтня 2024 року залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на додаткове рішення Деснянського районного суду м. Києва від 11 жовтня 2024 року задовольнити частково.
Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 08 жовтня 2024 року залишити без змін.
Додаткове рішення Деснянського районного суду м. Києва від 11 жовтня 2024 року змінити в частині понесених витрат на правову допомогу у розмірі 57 750,00 грн, зменшивши суму, яка підлягає стягненню до 5 000,00 грн.
Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів. 
Повний текст постанови складено 04 листопада 2025 року.
 
Суддя-доповідач
 
Судді