ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
15 жовтня 2025 року
м. Київ
 
справа № 179/1308/23
провадження № 51-2554км25
 
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого                                               ОСОБА_1 ,
суддів                                                            ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
 
за участю:
секретаря судового засідання              ОСОБА_4 ,
прокурора                                                    ОСОБА_5 , 
представника потерпілого                      ОСОБА_6 (у режимі відеоконференції),
 
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника засудженої ОСОБА_7 ? адвоката ОСОБА_8 на вирок Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 12 грудня 2024 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 31 березня 2025 року щодо 
 
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянки України, жительки АДРЕСА_1 , 
 
засудженої за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 382 Кримінального кодексу України (далі - КК).

Зміст оскаржуваних судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
 
За вироком Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 12 грудня 2024 року  ОСОБА_7 визнано винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 382 КК, та призначено їй покарання у виді штрафу в розмірі 500 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 8500 грн.
 
Згідно з вироком ОСОБА_7 визнано винуватою у вчиненні кримінального правопорушення за таких обставин. 
 
Відповідно до ст. 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Обов`язковість судового рішення, як указано в ст. 129 Конституції України, є однією з основних засад судочинства.
 
Положеннями ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» установлено, що судові рішення, які набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи не можуть приймати рішення, які скасовують судові рішення або зупиняють їх виконання.
 
19 липня 2022 року Дніпровський апеляційний суд виніс постанову в справі № 179/1966/20, згідно з якою зобов`язав ОСОБА_7 перенести вигрібну яму, розташовану на земельній ділянці на АДРЕСА_1 , на відстань не менше ніж 20 м від підвалу та жилого будинку, що належать ОСОБА_9 й розташовані на АДРЕСА_2 . Ця постанова апеляційного суду набрала законної сили з дня її прийняття, тобто з 19 липня 2022 року.
 
У період з 19 липня 2022 року до 25 березня 2023 року ОСОБА_7 , будучи обізнаною про наявність вказаної вище постанови, якою її зобов`язано до вчинення конкретних дій, невиконання яких зумовлює передбачену законом відповідальність, ігноруючи судове рішення, умисно ухилилася від його виконання та всупереч реальній можливості виконати рішення суду не вчинила жодних дій, направлених на виконання постанови Дніпровського апеляційного суду від 19 липня 2022 року по справі № 179/1966/20, яка набрала законної сили, щодо перенесення вигрібної ями, розташованої за місцем її мешкання на АДРЕСА_1 , що свідчить про умисне ухилення останньої від виконання постанови суду.
 
Дніпровський апеляційний суд ухвалою від 31 березня 2025 року апеляційну скаргу захисника залишив без задоволення, а вирок місцевого суду ? без змін.
 
Вимоги й доводи, викладені в касаційній скарзі та запереченнях на неї
 
У касаційній скарзі захисник, посилаючись на ухвалення судами рішень на підставі суб`єктивних переконань і припущень, які не підтверджені об`єктивними обставинами та доказами, дослідженими під час судового розгляду, просить їх скасувати й призначити новий розгляд у місцевому суді. 
 
На обґрунтування своїх вимог касатор зазначає про відсутність у діях ОСОБА_7 складу інкримінованого правопорушення, оскільки перенесення вигрібної ями в межах її домоволодіння не можна здійснити без порушення прав інших осіб (тобто без спричинення шкоди іншим сусідам по домоволодінню), будівельних норм і цільового використання земельної ділянки, що перебуває в її власності. І саме тому вона не мала реальної можливості виконати судове рішення, винесене в межах цивільної справи, невиконання якого ставиться їй в провину.
 
Скаржник уважає, що перенесення вигрібної ями в спосіб, визначений апеляційним судом у межах цивільної справи, неможливе без порушення закону через обмежені розміри подвір`я домоволодіння, де вона проживає, та різне цільове призначення земельної ділянки, де воно розташоване, а докази сторони обвинувачення жодним чином не дають змоги спростувати зазначені ОСОБА_7 обставини.
 
Крім того, указує, що місцевий суд, посилаючись на показання свідка ОСОБА_10 , перекрутив їх зміст, оскільки останній указував, що ОСОБА_7 повідомила про те, що не може виконати судове рішення, водночас він як посадова особа жодних дій, які б спростовували її твердження, не вчиняв, а також ніяких замірів, аналізу технічної документації домоволодіння тощо не здійснював і не мав такого наміру.
 
Наголошує, що протокол обшуку від 25 березня 2023 року та відеозапис до нього не давали змоги суду першої інстанції визначити наявність реальної можливості перенести вигрібну яму без порушення вимог чинного законодавства, адже для таких висновків потрібно було застосувати спеціальні знання (провести експертизу), що суд, ураховуючи наявність відповідного клопотання сторони захисту, проігнорував.

 
Акцентує на тому, що площа належної ОСОБА_7 земельної ділянки (0,15 га) не може давати суду змогу дійти висновку про наявність у засудженої реальної можливості виконати постанову Дніпровського апеляційного суду, оскільки на ній уже перебувають різні об`єкти нерухомого майна, цільове призначення та розташування яких впливає на технічну можливість установлення (перенесення) поряд вигрібної ями.
 
На думку скаржника, місцевий суд був упередженим у зв`язку з тим, що докази, які були надані стороною захисту на підтвердження факту відсутності вини в діях ОСОБА_7 на основі суб`єктивних переконань, трактував на користь сторони обвинувачення, не врахував практику Верховного Суду.
 
Указує на те, що ні під час досудового розслідування, ні під час судового розгляду не було ініційовано проведення відповідної слідчої дії для підтвердження чи спростування обґрунтувань засудженої щодо відсутності в неї реальної можливості виконати судове рішення апеляційного суду.
 
Крім того, зазначає про грубі порушення під час досудового розслідування, у тому числі про посилання прокурора на невиконання рішення Дніпропетровського апеляційного суду, якого взагалі не існує.
 
У касаційній скарзі містяться й інші доводи щодо незгоди з фактичними обставинами кримінального провадження, установленими судами першої та апеляційної інстанцій.
 
У запереченнях на касаційну скаргу представник потерпілого вказує на невмотивованість доводів, викладених у ній, і зазначає, що прийняті рішення є законними та обґрунтованими. 
 
Позиції учасників судового провадження 
 
Прокурор та представник потерпілого уважали касаційну скаргу захисника необґрунтованою та просив залишити її без задоволення.
 
Потерпілий ОСОБА_9 надіслав до суду клопотання в якому просив судовий розгляд проводити без його участі та залишити судові рішення без змін.
 
Іншим учасникам судового провадження було належним чином повідомлено про дату, час і місце касаційного розгляду, однак у судове засідання вони не з`явилися.

 
Мотиви Суду
 
Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників процесу, перевіривши доводи касаційної скарги та заперечення, матеріали кримінального провадження, Суд дійшов таких висновків.
 
Згідно з приписами ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. 
 
Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. Він є судом права, а не факту і під час перевірки доводів, наведених у касаційній скарзі, зважає на фактичні обставини, установлені місцевим та апеляційним судами.
 
Підставами для скасування або зміни судових рішень судом касаційної інстанції відповідно до ст. 438 КПК є істотне порушення кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. Вирішуючи питання про наявність зазначених підстав, суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412-414 цього Кодексу.
 
Отже, касаційний суд не перевіряє рішень щодо неповноти та однобічності судового слідства, а також невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи.
 
За змістом ст. 370 КПК, якою визначено вимоги щодо законності, обґрунтованості та вмотивованості судового рішення, законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК; обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджено доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до вимог ст. 94 КПК; вмотивованим є рішення, у якому наведено належні й достатні мотиви та підстави його ухвалення.
 
Положеннями ст. 94 КПК передбачено, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
 
Оцінка доказів згідно зі ст. 94 КПК є виключною компетенцією суду, який постановив вирок, і ці вимоги закону суди першої та апеляційної інстанцій витримали в повному обсязі.
 
Свій висновок щодо доведеності винуватості  ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення суди належним чином умотивували та забезпечили в цілому справедливий розгляд справи.
 
Як видно з матеріалів кримінального провадження, місцевий суд дослідив зібрані в його межах докази в їх сукупності за критеріями, визначеними ч. 1 ст. 94 КПК, перевірив доводи сторони обвинувачення та захисту, забезпечивши сторонам кримінального провадження встановлені КПК умови для реалізації їх процесуальних прав і виконання процесуальних обов`язків, та дійшов правильного висновку про доведеність винуватості  ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 382 КК.
 
Колегія суддів Верховного Суду вважає безпідставними доводи захисника щодо неможливості перенесення вигрібної ями в межах домоволодіння засудженої, оскільки, як правильно констатували суди,у правовстановлювальних документах на домоволодіння ОСОБА_7 та витягу з Державного земельного кадастру зазначено, що площа належної їй земельної ділянки, на якій розташований житловий будинок з господарськими спорудами, становить 0,15 га, а цільове призначення земельної ділянки ? для будівництва та обслуговування житлового будинку. Указане спростовує доводи захисту щодо відсутності можливості виконання рішення суду з огляду на невеликий розмір домоволодіння.
 
Крім того, перенесення об`єкта з одного місця на інше обумовлює його попереднє демонтування, що в цьому разі засуджена не зробила, адже на час проведення обшуку (25 березня 2023 року) було встановлено, що вигрібна яма продовжує функціонувати.
 
Згадане підтверджує, що ОСОБА_7 мала можливість виконати постанову Дніпровського апеляційного суду від 19 липня 2022 року, однак жодних дій для її виконання не вчинила, що підтверджується показаннями як її, так і свідків, а також письмовими доказами.
 
У зв`язку із цим висновки судів про умисне невиконання постанови Дніпровського апеляційного суду від 19 липня 2022 рокує аргументованими.
 
Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_10 давав показання лише стосовно тих обставин, які були йому відомі, і суд оцінив ці свідчення в сукупності з іншими доказами.
 
З показань не видно, що повідомлені свідком дані спростовують висновки судів про винуватість засудженої.
 
Колегія суддів апеляційного суду  уважає достовірними фактичні дані, відображені в протоколі обшуку від 25 березня 2023 року та відеозаписі його проведення, зокрема про:
•        можливість розмістити вигрібну яму на відстані близько 20 м від сусідніх найближчих приміщень;
•        використання вигрібної ями, попри обов`язковість виконання постанови Дніпровського апеляційного суду від 19 липня 2022 року.
 
Доводи про необхідність проведення комплексної судової будівельно-технічної та інженерно-екологічної експертизи були предметом розгляду місцевого суду, який дійшов висновку про відсутність підстав для її призначення.
 
У ч. 2 ст. 242 КПК передбачено випадки, коли призначення експертизи є обов`язковим, у решті випадків задоволення чи відмова в задоволенні клопотання про призначення експертизи за ініціативою сторони належить до дискреційних повноважень суду.
 
Місцевий суд у своєму рішенні належним чином обґрунтував підстави відмови у призначенні згаданої експертизи, зокрема зазначив, що питання, порушені захисником, є неконкретними, не відповідають основним завданням указаних експертиз та орієнтовному переліку питань, які можуть бути поставлені перед експертами.
 
Посилання захисника засудженої ОСОБА_7 , адвоката ОСОБА_8 на те, що сторона обвинувачення зазначає про невиконання ОСОБА_7 судового рішення неіснуючої судової установи «Дніпропетровського апеляційного суду», суд не бере до уваги, оскільки вони спростовані наведеними вище письмовими доказами та поясненнями свідків, а зазначена у обвинувальному акті назва суду апеляційної інстанції як «Дніпропетровський апеляційний суд» є лише технічною опискою, яка на суть розгляду справи не впливає.
 
Щодо доводів захисника про упереджений розгляд справи місцевим судом варто зазначити таке. 
 
Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантовано кожному право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
 
Згідно з вимогами п. 4 ч. 1 ст. 75 КПК суддя не може брати участь у кримінальному провадженні за наявності обставин, які викликають сумнів у його неупередженості.
 
Європейський суд з прав людини (далі ? ЄСПЛ) у своїх рішеннях неодноразово зазначав, що безсторонність (неупередженість) суду для цілей п. 1 ст. 6 згаданої Конвенції має визначатися за допомогою суб`єктивного та об`єктивного критеріїв. За суб`єктивним критерієм оцінюється особисте переконання та поведінка конкретного судді, тобто те, чи виявляв суддя упередженість або безсторонність у цій справі. Відповідно до об`єктивного критерію визначається, серед інших аспектів, чи забезпечував суд як такий і його склад відсутність будь-яких сумнівів у його безсторонності. У кожній окремій справі потрібно встановити, чи мають стосунки, що розглядаються, таку природу та ступінь, що свідчать про те, що суд не є безстороннім (рішення ЄСПЛ у справах «Фей проти Австрії», «Ветштайн проти Швейцарії», «Пуллар проти Сполученого Королівства», «Мироненко і Мартенко проти України»).
 
Проте між суб`єктивною та об`єктивною безсторонністю не існує беззаперечного розмежування, оскільки поведінка судді не тільки може викликати об`єктивні побоювання щодо його безсторонності з точки зору стороннього спостерігача (об`єктивний критерій), а також може бути пов`язана з питанням його або її особистих переконань (суб`єктивний критерій) (рішення ЄСПЛ у справі «Кіпріану проти Кіпру»).
 
У деяких випадках, коли докази для спростування презумпції суб`єктивної безсторонності судді отримати складно, додаткову гарантію надає вимога об`єктивної безсторонності (рішення ЄСПЛ у справі «Пуллар проти Сполученого Королівства»). У цьому аспекті навіть вигляд є важливим, іншими словами, «має не лише здійснюватися правосуддя ? ще має бути видно, що воно здійснюється». Адже йдеться про довіру, яку в демократичному суспільстві суди повинні вселяти у громадськість (рішення ЄСПЛ у справі «Де Куббер проти Бельгії»).
 
Забезпечення достатніх гарантій виключення будь-яких обґрунтованих сумнівів у безсторонності судді досягається, у тому числі, шляхом вирішення відводів.
 
З матеріалів провадження не видно, що сторона захисту заявляла відводи судді у зв`язку з його можливою упередженістю, безсторонністю чи необ`єктивністю у ході розгляду вказаної справи. 
 
Колегія суддів не вбачає будь-якого обвинувального ухилу в діях головуючого чи прояву надмірної активності в підтвердженні версії обвинувачення. 
 
За змістом засади диспозитивності сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених КПК (ч. 1 ст. 26), а слідчий суддя, суд у кримінальному провадженні вирішують лише ті питання, що винесені на їх розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень цим Кодексом (ч. 3 ст. 26).
 
У зв`язку із цим Верховний Суд не бере до уваги доводи адвоката про те, що під час судового розгляду не було ініційовано проведення слідчої дії для підтвердження чи спростуванняобґрунтувань засудженої щодо відсутності в неї реальної можливості виконати судове рішення апеляційного суду, оскільки сторона захисту в межах своїх дискреційних повноважень могла сама ініціювати це питання.
 
Щодо посилань захисника на правові позиції, викладені у постановах Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 659/1012/18 та від 28 червня 2023 року у справі № 210/4031/17, варто зауважити, що обставини у згаданих вище справах не є релевантними обставинам у провадженні, яке перебуває на розгляді.
 
Так, у постанові Верховного Суду від 12 лютого 2020 року (справа № 659/1012/18) судове рішення не містило зобов`язального характеру щодо конкретної особи, а у постанові від 28 червня 2023 року (справа № 210/4031/17) мова йде про відсутність у особи умислу не виконувати судове рішення, крім того вчинені нею дії свідчать про намір його виконати.
 
Верховний Суд уважає, що ухвала апеляційного суду узгоджується з приписами статей 370, 419 КПК, і поділяє наведені в ній висновки про законність та обґрунтованість вироку суду першої інстанції.
 
Колегія судді не бере до уваги ту частину доводів захисника, які зводяться до оспорювання постанови Дніпровського апеляційного суду від 19 липня 2022 року, оскільки вона набрала законної сили, не оскаржувалась в установленому порядку і підлягає обов`язковому виконанню.
 
Також касаційна скарга містить інші аргументи, які не потребують 
детального аналізу Суду та не мають будь-якого вирішального значення в цьому провадженні.
 
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону і неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, що є підставами для безумовного скасування судових рішень, суд касаційної інстанції не встановив.
 
Інші доводи сторони захисту стосовно переоцінки фактичних обставин кримінального провадження, повноти судових розглядів та достовірності доказів Суд не бере до уваги, адже вони не є предметом касаційного розгляду відповідно до положень ч. 1 ст. 433 КПК.
 
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Верховний Суд
 
ухвалив:
 
Вирок Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 12 грудня 2024 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 31 березня 2025 року щодо  ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційну скаргу адвоката ОСОБА_8 - без задоволення.
 
Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає. 
 
Судді:

ОСОБА_1                            ОСОБА_2                        ОСОБА_3