17.09.25
22-ц/812/1773/25
Єдиний унікальний номер судової справи: 481/1179/24
Номер провадження: 22-ц/812/1741/25
Номер провадження : 22-ц/812/1773/25 Суддя-доповідач апеляційного суду: Крамаренко Т.В.

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

 
17 вересня 2025 року м. Миколаїв
Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:
головуючого - Крамаренко Т.В.,
суддів: Локтіонової О.В., Ямкової О.О., 
із секретарем судового засідання - Богуславською О.М., 
за участю: представника відповідачки адвоката - Кучерявої Т.Ю., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою
ОСОБА_1 , подану в його інтересах адвокатом Ляшенком Миколою Дмитровичем 
на рішення Новобузького районного суду Миколаївської області від 25 липня 2025 року та додаткове рішення цього суду від 05 серпня 2025 року, ухвалені під головуванням судді - Уманської О.В. в приміщенні того ж суду по справі за позовом ОСОБА_1 до  ОСОБА_2 про визнання права власності на 1/2 частину житлового будинку та зустрічним позовом ОСОБА_2 до  ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, 

в с т а н о в и л а:

У липні 2024 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності на частину житлового будинку.
Позов ОСОБА_1 обґрунтовував тим, що приблизно із початку січня 1989 року проживав із відповідачкою ОСОБА_3 як чоловік і жінка без укладення шлюбу в будинку батьків позивача в АДРЕСА_1 . 
11 лютого 1993 року ними сумісно було придбано житловий будинок за АДРЕСА_2 право власності оформлено на ім`я відповідачки ОСОБА_3 
31 жовтня 1998 року сторони уклали шлюб в Новобузькому відділі реєстрації актів громадського стану у Миколаївській області, який заочним рішенням Новобузького районного суду Миколаївської області від 03 лютого 2022 року розірвано. 
Незважаючи на розірвання шлюбу сторони продовжували спільно проживати, вести сумісний бюджет як чоловік і жінка без укладення шлюбу до 01 липня 2024 року до поки відповідачка забрала частину свого майна і виїхала до міста Вознесенськ.
Крім того, 28 червня 2024 року за заявою ОСОБА_2 позивача знято із реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_2 .
Посилаючись на викладене та на те, що вказане майно є спільною власністю подружжя, позивач просив суд визнати за ним та за відповідачкою право власності на ідеальні частки по 1/2 частину житлового будинку, розташованого по АДРЕСА_2 . 
24 вересня 2024 року представником відповідача - адвокатом Кучерявою Т.Ю. подано відзив на позов, в якому просила відмовити у задоволенні позовних вимог.
У відзиві зазначено, що сторони почали проживати разом як одна сім`я зі спільним бюджетом, спільними правами та обов`язками одне до одного тільки з моменту реєстрації шлюбу, тобто з жовтня 1998 року. Через відсутність поваги чоловіка до жінки, постійні сварки, різні характери та погляди на подальше життя шлюб між сторонами розпався, що і стало підставою для його розірвання. Колишній чоловік залишився проживати в будинку відповідачки, його місце проживання було зареєстроване в будинку.
У липні 2024 року відповідачка ОСОБА_2 змушена була виїхати з власного будинку через побиття її колишнім чоловіком, через фізичне та психологічне домашнє насильство, від якого потерпає відповідачка до цього часу. Крім цього, відповідачка наголосила на тому, що до реєстрації шлюбу з нею, позивач мав зареєстрований шлюб з іншою жінкою і по її даним у 1987 році у нього народилась донька.
До того ж, на час виникнення спірних правовідносинах цивільне та сімейне законодавство не передбачало правового регулювання проживання осіб однією сім`єю, як чоловіка та жінка без укладення шлюбу, у зв`язку з чим спільне проживання без укладення шлюбу не тягло за собою юридичних наслідків для таких осіб, не виникало прав та обов`язків подружжя. Таким чином, законодавством України та практикою Верховного Суду у аналогічних справах не передбачено можливості визнати факт спільного проживання як чоловіка і жінка без укладення шлюбу до 01 січня 2004 року, що виключає можливість задоволення судом позовних вимог про визнання права власності за позивачем на 1/2 спірного будинку, оскільки він не є спільним сумісним майном сторін у справі.
Крім того, зазначає, що даний будинок був придбаний за кошти матері відповідачки, оскільки за її заявою 24 вересня 1991 року на засіданні правління колгоспу ім. Синякова с. Прибужани, Вознесенського району, Миколаївської області були виділені грошові кошти у вигляді безпроцентної суди на купівлю цього будинку.
Лише 31 жовтня 1998 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 укладено шлюб. Саме з цього моменту між сторонами виникли спільні права та обов`язки, що притаманні подружжю. Рухоме та нерухоме майно придбане з моменту укладення шлюбу є спільним сумісним майном подружжя.
Зважаючи на те, що неможливо визнати факт спільного проживання сторін як чоловіка та жінки без укладення шлюбу з січня 1989 року, а також неправдивість цієї обставини, у зв`язку з чим неможливо і визнати спірний будинок, що придбаний таким, що є спільної власністю подружжя, а тому спірний будинок не підлягає поділу.
Вказаний будинок не є спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Крім того ОСОБА_1 не доведено його трудової участі у придбанні спірного будинку, отже, позивач не має достатніх підстав та доказів визнати своє право власності на 1/2 частину житлового будинку.
30 вересня 2024 року представником відповідача за первісним позовом ОСОБА_5 на адресу суду подано зустрічну позовну заяву про поділ майна подружжя, в якому просила в порядку поділу майна подружжя: залишити у власності ОСОБА_1 причіп ПГМФ 8302, 2006 року випуску, об`єм (потужність) двигуна 0 куб.см., визнати право власності на транспортний засіб RENAULT KANGOO, 1999 року випуску, об`єм (потужність) двигуна 1870 куб.см. за ОСОБА_1 , залишити право власності на транспортний засіб ВАЗ 111930, 2008 року випуску, об`єм (потужність) двигуна 1596 куб.см. реєстраційний державний номер НОМЕР_1 , за ОСОБА_2 . Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію за її частку у спільному майні у розмірі 22 704, 39 грн.
В обґрунтування позову посилається на те, що між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 31 жовтня 1998 року був укладений шлюб, який 03 лютого 2022 року розірвано на підставі заочного рішення Новобузького районного суду Миколаївської області (справа № 481/1149/21). 
За період шлюбу придбане майно, яке є в наявності, а саме 1) причіп ПГМФ 8302, 2006 року випуску, об`єм (потужність) двигуна 0 куб.см., вартістю 18 300 грн, який зареєстровано за ОСОБА_1 01 червня 2006 року; 2) ВАЗ 111930, 2008 року випуску, об`єм (потужність) двигуна 1596 куб.см, вартістю 90 088,83 грн, який зареєстровано за ОСОБА_2 28 травня 2011 року; 3) RENAULT KANGOO, 1999 року випуску, об`єм (потужність) двигуна 1870 куб.см, вартістю 117 197,60 грн, який зареєстровано за ОСОБА_2 03 червня 2015 року. Факт наявності вище зазначеного майна підтверджується інформацією Головного сервісного центру МВС РСЦ ГСЦ МВС в Одеській, Миколаївській та Херсонській областях.
Станом на день подачі цього позову ОСОБА_1 ухиляється від поділу спільного майна, він сам використовує всі перелічені вище транспортні засоби.
Зазначає, що оскільки автомобілі за своєю суттю є неподільними речами, в якій виділити в натурі частку без втрати його цільового призначення, неможливо, позивачка за зустрічним позовом просила в порядку поділу майна подружжя залишити у власності ОСОБА_1 причіп ПГМФ 8302, 2006 року випуску та визнати за ОСОБА_1 право власності на RENAULT KANGOO, 1999 року випуску, за нею залишити право власності на транспортний засіб ВАЗ 111930, 2008 року випуску. Стягнути з ОСОБА_1 на свою користь грошову компенсацію за її часку у спільному майні у розмірі 22 704,39 грн.
09 жовтня 2024 року від позивача за первісним позовом та відповідача за зустрічним позовом ОСОБА_1 на адресу суду надійшов відзив на зустрічний позов, в якому зазначено, що останній не погоджується зі складом майна яке підлягає поділу, оскільки транспортного засобу RENAULT KANGOO в наявності немає. Крім того, останній не погоджується з вартістю майна що підлягає поділу, оскільки вона визначена представником позивача за зустрічним позовом самостійно, без залучення експерта. Зауважує, що житловий будинок за АДРЕСА_2 придбаний за сумісний сімейний бюджет та являється сумісним майном сторін. 
Ухвалою Новобузького районного суду Миколаївської області від 21 листопада 2024 року прийнято до розгляду зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, та об`єднано в одне провадження із первісним позовом ОСОБА_1 до  ОСОБА_2 про визнання права власності на 1/2 частину житлового будинку. 
16 грудня 2024 року представником позивача за зустрічним позовом подано заяву про зміну предмету зустрічного позову, в якому з врахуванням висновків експертів-оцінювачів, представник просив в порядку поділу майна подружжя: 1) залишити у власності ОСОБА_1 причіп ПГМФ 8302, 2006 року випуску, об`єм (потужність) двигуна 0 куб.см.; 2) визнати право власності на транспортний засіб RENAULT KANGOO, 1999 року випуску, об`єм (потужність) двигуна 1870 куб.см. за ОСОБА_1 ; 3) залишити право власності на транспортний засіб ВАЗ 111930, 2008 року випуску, об`єм (потужність) двигуна 1596 куб.см., реєстраційний державний номер НОМЕР_1 , за ОСОБА_2 ; 4) стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію за її частку у спільному майні у розмірі 23 500 грн та судові витрати за послуги оцінки у розмірі 3000 грн та судового збору.
Рішенням Новобузького районного суду Миколаївської області від 25 липня 2025 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на частину житлового будинку залишено без задоволення. Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя задоволено частково. У порядку поділу спільного сумісного майна подружжя за ОСОБА_1 залишено право власності на причіп ПГМФ 8302, 2006 року випуску, об`єм (потужність) двигуна 0 куб. см. та визнано право власності на транспортний засіб ВАЗ 111930, 2008 року випуску, об`єм (потужність) двигуна 1596 куб. см., реєстраційний державний номер НОМЕР_1 , за ОСОБА_2 визнано право власності на транспортний засіб RENAULT KANGOO, 1999 року випуску, об`єм (потужність) двигуна 1870 куб. см. 
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію за її частку у спільному майні у розмірі 15 000 грн. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 1211,20 грн судового збору та судові витрати на проведення експертизи у розмірі 3000 грн.
Рішення суду мотивовано тим, що спірний об`єкт нерухомості набутий ОСОБА_2 у 1993 році, під час перебування ОСОБА_1 у шлюбі з іншою жінкою, а отже на цей об`єкт не може поширюватися норма ст.74 СК України, та він не є спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Згідно ч.2 ст.17 Закону України «Про власність» майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, є їх спільною частковою власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Розмір частки кожного визначається ступенем його трудової участі. Позивач всупереч вимогам ч.1 ст.81 ЦПК України не надав суду належних і допустимих доказів на підтвердження того, що спірний будинок придбаний внаслідок спільної праці його і ОСОБА_2 , які об`єдналися для спільної діяльності, а тому положення ч.2 ст.17 ЗУ «Про власність» не можуть бути застосовані судом для визначення цього будинку об`єктом права спільної сумісної власності .
Здійснення ОСОБА_1 ремонтних робіт, добудов чи переобладнань у спірному будинку за згоди власника у період до реєстрації шлюбу із ОСОБА_2 за доведеності розміру понесених позивачем за первісним позовом витрат могло бути підставою для визнання за ним права на їх компенсацію, однак не тягне визнання права власності в порядку ст.74 СК України.
Позивачем не надано належних та допустимих доказів тих обставин, що добудова господарських будівель і споруд призвели до значного збільшення вартості спірного об`єкту нерухомості в цілому та, що таке збільшення складає відповідну частку в цьому об`єкті. Суду не надано доказів для можливого порівняння, яка вартість домоволодіння, та в якому стані будинок перебував на початку проживання у ньому. Надані докази по сплаті комунальних послуг, встановлення в будинку трифазного токоприймача, однак як пояснювали свідки, сторони по справі працювали удвох та спільною працею поліпшували умови проживання, а тому суд не може із даних доказів встановити, яка відсоткова частка кожного із подружжя була внесена у поліпшення умов проживання. Виходячи із вищенаведеного, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення первісного позову та визнання за ОСОБА_1 права власності на частку будинку належного ОСОБА_2 .
Вирішуючи зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 суд виходив що в період перебування у шлюбі сторонами було придбано наступні транспортні засоби - ПГМФ 8302, 2006 року випуску, об`єм (потужність) двигуна 0 куб.см., MERCEDES-BENZ 208, 1995 року випуску, об`єм (потужність) двигуна 2300 куб.см., ВАЗ 2121, 1981 року випуску, об`єм (потужність) двигуна 1578 куб. см., 28.06.1996 року, дата перереєстрації на нового власника 14 березня 2006 року, ВАЗ 111930, 2008 року випуску, RENAULT KANGOO, 1999 року випуску, об`єм (потужність) двигуна 1870 куб. см, які у відповідності до чинного законодавства є об`єктами спільної сумісної власності сторін як подружжя. Згідно висновків про вартість майна суб`єкта оціночної діяльності ТОВ «Антан-Юг», що діє на підставі сертифіката СОД № 184/2024 від 02.05.2024, вартість майна, що підлягає поділу становить: - причіп ПГМФ 8302, 2006 року випуску, об`єм (потужність) двигуна 0 куб.см. 31 000 грн; - транспортний засіб RENAULT KANGOO, 1999 року випуску, об`єм (потужність) двигуна 1870 куб.см. - 118 000 грн; - транспортний засіб ВАЗ 111930, 2008 року випуску, об`єм (потужність) двигуна 1596 куб.см. - 102 000 грн. ОСОБА_1 у судовому засіданні з вказаною вартістю спірних автомобілів не погодився, але доказів іншої вартості суду не надав так само як і не надав іншого варіанту поділу автомобілів. Після розірвання шлюбу у користуванні ОСОБА_1 залишився автомобіль ВАЗ 111930, 2008 року випуску, об`єм (потужність) двигуна 1596 куб.см., реєстраційний номер НОМЕР_1 , яким він користується до цього часу, тому суд вважав за необхідне визнати право власності на вказаний автомобіль саме за ОСОБА_1 . При цьому автомобіль RENAULT KANGOO, 1999 року випуску, залишити у власності ОСОБА_2 . 
Додатковим рішенням Новобузького районного суду Миколаївської області від 05 серпня 2025 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 12 000 грн в рахунок відшкодування понесених витрат на правову допомогу.
Не погодившись із вказаними рішеннями суду, адвокат Ляшенко М.Д. в інтересах ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування обставин справи, що мають значення для правильного вирішення справи, просив рішення суду від 25 липня 2025 року скасувати та ухвалити нове рішення яким визнати за ОСОБА_1 право власності на частину житлового будинку АДРЕСА_2 . Ухвалити нове рішення суду за яким визнати за ОСОБА_1 власності на причіп ПГМФ 8302, 2006 року випуску вартістю 31 000 грн та транспортний засіб ВАЗ 111930, 2008 року випуску, вартістю 102 000 грн. 
Апеляційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що грошова реформа в Україні, під час якої було введено національну валюту - гривню, відбулася у вересні 1996 року, триваючи з 2 по 16 вересня. За цей час відбувся обмін старих купоно-карбованців на нові гривні за курсом 100 000 карбованців за 1 гривню. Кошти на придбання житлового будинку складалися з його винагороди та грошового утримання за місцем служби в сумі 30 000 карбованців, 15000 карбованців, які отримали в борг від його матері, із сімейного бюджету в сумі 9 700 карбованців.
Зареєстрували житловий будинок на ім`я відповідачки, оскільки він служив в міліції і до працівників міліції відносилися строго в разу придбання ними нерухомості та автомобілів. Проводилася службова перевірка щодо законності набуття грошових коштів, а тому з метою уникнення службової перевірки в вирішили реєструвати придбаний житловий будинок на відповідачку. Зазначає, що в судовому процесі не з`ясовувалося питання та не надавалася правової оцінка його статусу на право проживання в спірному житловому будинку, відповідно до статей 4,150, 156 ЖК України. Крім того, є хибними твердження щодо отриманих матір`ю відповідачки грошових коштів для придбання житлового будинку. 
Суд не взяв до уваги, що автомобіль марки RENAULT KANGOO, 1999 року випуску вибув з 14 липня 2019 року із сімейного сумісного майна і він не може враховуватися судом в якості грошової компенсації, а також його вартість 118 000 грн, яка розрахована без врахування його амортизації. 
Що стосується додаткового рішення, то до закінчення дебатів представник відповідача за первісним позовом не виконав вимог ч.8 ст. 141 ЦПК України, а суд незаконно ухвалив додаткове рішення та стягнув судові витрати за надання правової допомоги.
У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 адвокат Кучерява Т.Ю. просила рішення суду залишити без змін, посилаючись на те, що судом вірно надана оцінка тим доказам, які наявні в матеріалах справи.
У судове засідання ОСОБА_1 та його представник - адвокат Ляшенко М.Д. та ОСОБА_2 не з`явилися, про місце й час розгляду справи повідомлені належним чином. Від представника позивача - адвоката Ляшенко М.Д. надійшла заява про розгляд справи у його відсутність та відсутність позивача.
Заслухавши суддю - доповідача, представника відповідача ОСОБА_2 - адвоката Кучерявої Т.Ю., дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.
Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).
Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України).
Згідно зі ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Зі змісту статті 367 ЦПК України вбачається, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до положень ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із вимогами ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Таким вимогам закону оскаржувані рішення в повній мірі відповідають.
З матеріалів справи вбачається і таке встановлено судом, що на підставі договору купівлі-продажу, посвідченому державним нотаріусом Новобузької державної нотаріальної контори Паліюк Л.М. 11 лютого 1993 року за реєстровим номером 194, ОСОБА_6 придбала житловий будинок АДРЕСА_2 (т.1 а.с.8).
Нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_2 зареєстроване на праві приватної власності за ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 11.02.1993 року, що підтверджується інформацією Новобузької філії КП ММ БТІ від 08 липня 2024 року (т.1 а.с.7). 
Згідно інформації, наданої Новобузьким відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Баштанському районі Миколаївської області ПМУМЮ (м. Одеса) № 23.3-22/1384 від 10 грудня 2024 року за результатами пошуку виявлено актовий запис про розірвання шлюбу № 73 від 07.06.1995 року, складений Новобузьким відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Баштанському районі Миколаївської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) на ОСОБА_1 та ОСОБА_7 ( т.2 а.с.190). 
З 31 жовтня 1998 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі, який заочним рішенням Новобузького районного суду Миколаївської області від 03 лютого 2022 року розірвано (т.1 а.с.9).
Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_8 (чоловік сестри позивача за первісним позовом) повідомив, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 почали проживати спочатку у батьків ОСОБА_1 , як чоловік та дружина, але без реєстрації шлюбу. З якого часу вони почали проживати, він не пам`ятає, але проживали не довго, близько року. Потім мати ОСОБА_1 дала кошти і вони купили собі будинок приблизно в період між 1986 та 1990-х роками, точного часу свідок не пам`ятає, так само як і не пам`ятає скільки коштував будинок. Сторони прожили разом близько тридцяти років, добудовували гараж, господарчі споруди, ремонтували, облаштовували разом, провели водопостачання, газифікацію зробили. Мати ОСОБА_1 і свідок також допомагали їм коштами, по можливості. ОСОБА_1 мав розвинене господарство, мав крупорушку, млин і для цих цілей до будинку будо підведено 380 кв. лічильник. ОСОБА_2 також працювала, здається у автопарку, а також торгувала на ринку продукцією, яку вони з чоловіком виробляли: крупи, зерно, насіння. У гості свідок із дружиною з 2000-2005 року до ОСОБА_9 не ходили бо свідок був у відрядженнях.
Свідок ОСОБА_10 суду пояснив, що із ОСОБА_1 вони разом працювали в поліції. Із ОСОБА_2 свідок познайомився приблизно в 2002-2004 роках коли сторони почали проживати у спірному будинку. Яким чином придбавався будинок свідку невідомо. ОСОБА_1 наймав його для роботи вдома, допомагав йому будувати гараж, сарай, туалет, ванну, копати картоплю. ОСОБА_1 газифікував даний будинок, провів водопостачання та трифазний лічильник. Також допомагав син сторін по справі-штукатурив. Коли дружина ОСОБА_2 була у Чехії, навіть консервацію ОСОБА_1 робив. Сторони по справі займались підприємництвом, торгували на ринку власною продукцією, мали у власності автомобілі.
Свідок ОСОБА_11 (двоюрідний брат ОСОБА_1 ) суду пояснив, що сторони по справі почали проживати у батьків ОСОБА_1 як подружня пара, пізніше переїхали проживати у спірний будинок. Однак в які роки це було свідок повідомити не зміг. Також йому відомо, що мати ОСОБА_1 брала позику у батька свідка, однак з якою метою йому не відомо. Коли почав спілкуватися з сторонами по справі на території спірного домоволодіння був старий сарай, який вони розбирали. В самому будинку був уже після 2010 року. В процесі будівництва участі не приймав, лише одного разу допомагав усунути прорив води. Сторони по справі підприємництвом займалися, торгували сільгосппродукцією, городиною та крупами. Мали у користуванні транспортні засоби, якими возили продукцію, однак де вони на даний час, йому не відомо.
Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 вказував, що він проживав з ОСОБА_2 у цивільному шлюбі із січня 1989 року, а в подальшому з 31 жовтня 1998 року у зареєстрованому шлюбі, який рішенням суду від 03 лютого 2022 року розірвано.
За період з 1989 року по 1998 рік вони спільною працею і за спільні кошти разом з відповідачкою придбали житловий будинок, право власності на який зареєстровано за відповідачкою у лютому 1993 році.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції, виходив із того, що позивач не надав належних і допустимих доказів на підтвердження того, що спірний будинок придбаний внаслідок спільної праці його і ОСОБА_2 , які об`єдналися для спільної діяльності, а тому положення ч.2 ст.17 Закону України «Про власність» не можуть бути застосовані судом для визначення цього будинку об`єктом права спільної сумісної власності.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанцій з таких підстав.
Спірні правовідносини виникли з приводу майна, яке, на думку позивача, є спільною сумісною власністю чоловіка і жінки, набутого під час спільного їх проживання без реєстрації шлюбу.
Верховний Суд України у постанові від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1026цс15 вирішуючи питання щодо режиму спірного майна з урахуванням статей 16-18 Закону України «Про власність» та статті 22 КпШС України, який був чинним до 01 січня 2004 року, зробив висновок про те, що майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб потрібно вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); інше не встановлено письмовою угодою між ними. У зв`язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, потрібно установити не лише факт спільного проживання сторін у справі, а й обставини придбання спірного майна внаслідок спільної праці. Сам факт перебування у незареєстрованих шлюбних відносинах без установлення обставин ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін. Тільки в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 17 Закону України «Про власність» будуть застосовуватися правильно.
З набранням 01 січня 2004 року чинності Сімейним кодексом України (далі - СК України) КпШС України втратив чинність.
Згідно зі статтею 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.
Проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15 (провадження № 14-130цс19) зазначила, що, вирішуючи спір про поділ майна, необхідно як установити обсяг спільного нажитого майна, так і з`ясувати час та джерела його придбання.
Майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. У зв`язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, слід установити не лише факт спільного проживання сторін у справі, а й обставини придбання спірного майна внаслідок спільної праці.
Відповідно до пунктів 1-3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.
Розглядаючи позови, пов`язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (стаття 16 Закону України «Про власність», стаття 22 КпШС України, який був чинним до 01 січня 2004 року), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (стаття 17 Закону України «Про власність»), тощо.
Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.
Згідно з частиною четвертою статті 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.
Ураховуючи викладене, особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти.
Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Частиною першою статті 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Згідно з частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України).
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Судом встановлено, що договір купівлі-продажу спірного житлового будинку та реєстрація права власності на нього відбулася у лютому 1993 році, а відтак судом правильно зроблено висновки щодо застосування положення ст. 22 КпШС та ст. 17 Закону  України «Про власність».
Оскільки доказів на підтвердження того, що спірний будинок було набуто позивачем і ОСОБА_2 внаслідок їх спільної праці або укладення між ними письмової угоди про створення спільної сумісної власності немає, то суд зробив правильний висновок про відсутність правових підстав для задоволення позову в частині визнання за ОСОБА_1 права власності на спірне нерухоме майно як об`єкт спільної сумісної власності.
До того ж, судом першої інстанції вірно зазначено, що спірний об`єкт нерухомості набутий ОСОБА_2 у 1993 році, під час перебування ОСОБА_1 у шлюбі з іншою жінкою, а отже на цей об`єкт не може поширюватися норма ст.74 СК України, та він не є спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .
Здійснення ОСОБА_1 ремонтних робіт, добудов чи переобладнань у спірному будинку за згоди власника у період до реєстрації шлюбу із ОСОБА_2 на які посилається позивач за доведеності розміру понесених позивачем за первісним позовом витрат могло бути підставою для визнання за ним права на їх компенсацію, однак не тягне визнання права власності в порядку ст.74 СК України.
Між тим, позивачем не надано належних та допустимих доказів тих обставин, що добудова господарських будівель і споруд призвели до значного збільшення вартості спірного об`єкту нерухомості в цілому та, що таке збільшення складає відповідну частку в цьому об`єкті. 
За таких обставин, висновок суду про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 про визнання права власності на частину житлового будинку АДРЕСА_2 є обґрунтованим. 
Доводи апеляційної скарги, про те, що кошти на придбання спірного житлового будинку складалися з винагороди та грошового утримання за місцем служби ОСОБА_1 в сумі 30 000 карбованців, 15000 карбованців, які отримали в борг від його матері, із сімейного бюджету в сумі 9 700 карбованців не заслуговують на увагу, оскільки належних доказів на підтвердження вказаних обставин позивачем не надано, що є його процесуальним обов`язком.
Посилання в апеляційній скарзі на те, що реєстрація житлового будинку на ім`я відповідачки, була здійснена з метою уникнення службової перевірки за місцем служби позивача в міліції не заслуговують на увагу з огляду на встановлені обставини даної справи.
Також не є слушними доводи апеляційної скарги про не надання судом першої інстанції правової оцінки статусу позивача відповідно до положень статей 4,150, 156 ЖК України, оскільки предметом розгляду даної справи, є визнання права власності на спірний будинок, а не право користування ним, як членом сім`ї власника. 
Не заслуговують також на увагу посилання на те, що є хибними твердження щодо отриманих матір`ю відповідачки грошових коштів для придбання житлового будинку, оскільки доказів на спростування вказаних обставин матеріали справи не містять. 
Що стосується висновку суду про часткове задоволення позовним вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, то колегія виходить з наступного.
Судом встановлено, що в період перебування у шлюбі сторонами було придбано причіп ПГМФ 8302, 2006 року випуску, об`єм (потужність) двигуна 0 куб.см., який зареєстровано за ОСОБА_1 01 червня 2006 року; ВАЗ 111930, 2008 року випуску, об`єм (потужність) двигуна 1596 куб.см, вартістю 90 088,83 грн, який зареєстровано за ОСОБА_2 28 травня 2011 року; RENAULT KANGOO, 1999 року випуску, об`єм (потужність) двигуна 1870 куб.см, вартістю 117 197,60 грн, який зареєстровано за ОСОБА_2 03 червня 2015 року, що підтверджується інформацією Головного сервісного центру МВС РСЦ ГСЦ МВС в Одеській, Миколаївській та Херсонській областях.
Згідно висновків про вартість майна суб`єкта оціночної діяльності ТОВ «Антан-Юг», що діє на підставі сертифіката СОД № 184/2024 від 02 травня 2024 року, вартість майна, що підлягає поділу становить: причіп ПГМФ 8302, 2006 року випуску, об`єм (потужність) двигуна 0 куб.см. - 31 000 грн; транспортний засіб RENAULT KANGOO, 1999 року випуску, об`єм (потужність) двигуна 1870 куб.см. - 118 000 грн; транспортний засіб ВАЗ 111930, 2008 року випуску, об`єм (потужність) двигуна 1596 куб.см. - 102 000 грн (т. 2 а.с. 156-174).
Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя статті 368 ЦК України).
Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 СК України).
Законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує (див., зокрема, постанову Великої Палати Верховного Суду від 11 жовтня 2023 року у справі № 756/8056/19 (провадження № 14-94цс21)).
Разом з тим, тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна чи майнових прав, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті чи оформлені (див. зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 січня 2024 року у справі № 755/12204/18 (провадження № 61-2401св21)).
Відповідно до ч.1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
При цьому, вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.
Зазначений правовий висновок викладено у постанові Об`єднаної Палати Верховного Суду від 3 жовтня 2018 року у справі №127/76029/15-ц.
У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України).
Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).
Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення (частина перша статті 71 СК України).
Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом (речення перше абзацу другого частини першої статті 71 СК України). Тобто суд має вирішити переданий на його розгляд спір про поділ спільної сумісної власності саме тоді, коли подружжя не домовилося про порядок такого поділу. Вирішення цього спору, зокрема щодо неподільної речі, не має зумовлювати у співвласників потребу після судового рішення домовлятися про порядок поділу цього ж майна, а саме про виплату одному із них компенсації іншим співвласником і про гарантії її отримання. Якщо одна зі сторін спору довірила його вирішення суду, відповідний конфлікт треба вичерпати внаслідок ухвалення судового рішення та подальшого його виконання (див. пункт 27 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (провадження № 14-182цс21)).
Судове рішення не має породжувати стан невизначеності у відносинах позивача з відповідачем і вимагати від них надалі вчиняти узгоджені дії для вичерпання конфлікту. Крім того, спосіб захисту права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду (пункт 58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (провадження № 14-67цс20)).
Враховуючи, те що спірні транспортні засоби були придбані сторонами під час шлюбу, за їх спільні грошові кошти, а відтак є об`єктами спільної сумісної власності сторін як подружжя та підлягають поділу.
Звертаючись до суду з зустрічними позовом ОСОБА_2 просила в порядку поділу майна подружжя: залишити у власності ОСОБА_1 причіп ПГМФ 8302, 2006 року випуску, об`єм (потужність) двигуна 0 куб.см.; визнати право власності на транспортний засіб RENAULT KANGOO, 1999 року випуску, об`єм (потужність) двигуна 1870 куб.см. за ОСОБА_1 ; залишити право власності на транспортний засіб ВАЗ 111930, 2008 року випуску, об`єм (потужність) двигуна 1596 куб.см. Реєстраційний державний номер НОМЕР_1 , за ОСОБА_2 та стягнути з відповідача на свою користь грошову компенсацію за її частку у спільному майні у розмірі 23 500 грн.
Суд першої інстанції, встановивши, що після розірвання шлюбу у користуванні ОСОБА_1 залишився автомобіль ВАЗ 111930, 2008 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , яким він користується до цього часу, вважав за необхідне визнати право власності на вказаний автомобіль саме за ОСОБА_1 , залишити у його у власності причіп ПГМФ 8302, 2006 року випуску, при цьому автомобіль RENAULT KANGOO, 1999 року випуску, та залишити у власності ОСОБА_2 , стягнувши з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 компенсацію за її частку у спільному майні у розмірі 15 000 грн. 
Доводи апеляційної скарги про те, що автомобіль марки RENAULT KANGOO, 1999 року випуску вибув з 14 липня 2019 року із сімейного сумісного майна і він не може враховуватися судом в якості грошової компенсації, а також його вартість 118 000 грн, яка розрахована без врахування його амортизації не заслуговують на увагу, оскільки доказів на підтвердження вказаних обставин не надано, а крім того спростовуються наявними матеріалами справи. 
Що стосується висновку суду про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судових витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 12 000 грн, то колегія суддів погоджуються з цим виходячи з наступного. 
Частина перша статті 133 ЦПК України передбачає, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
До витрат, пов`язаних із розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (пункт 1 частини третьої вказаної статті Кодексу).
Відповідно до частини першої статті 58 ЦПК України сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника. Представником у суді може бути адвокат або законний представник (частина перша статті 60 ЦПК України).
Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою (частина перша статті 15 ЦПК України).
Повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», про що зазначено в частині четвертій статті 62 ЦПК України.
За положеннями пункту 4 частини першої статті 1, частин третьої та п`ятої статті 27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. До договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. Зміст договору про надання правової допомоги не може суперечити Конституції України та законам України, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, присязі адвоката України та правилам адвокатської етики.
Пунктом 9 частини першої статті 1 України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.
Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).
Відповідно до статті 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру.
Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).
Також за статтею 28 Правил адвокатської етики, затверджених Звітно-виборним з`їздом адвокатів України від 09 червня 2017 року, гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів професійної правничої (правової) допомоги клієнту.
Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. У разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу і обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання) розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю.
Непогодження клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розміру гонорару при наданні доручення адвокату або в ході його виконання є підставою для відмови адвоката від прийняття доручення клієнта або розірвання договору на вимогу адвоката.
Тож домовленості про сплату гонорару за надання правничої допомоги є такими, що склалися між адвокатом та клієнтом, у межах правовідносин яких слід розглядати питання щодо дійсності такого зобов`язання (пункт 5.39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18, провадження № 12-171гс19).
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, провадження № 14-382цс19).
З урахуванням наведеного вище не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату адвокату «гонорару успіху», у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, враховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність. Подібний висновок викладено у додатковій постанові Верховного Суду від 19 травня 2021 року у справі № 754/14704/19-ц (провадження № 61-15221св20).
Згідно положень частини першої - шостої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподіл судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (надання послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.
Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Представник відповідачки - адвокат Кучерява Т.Ю., звертаючись до суду з клопотанням про стягнення витрат на правничу допомогу, просила стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 12 000 грн, які були понесенні у зв`язку з розглядом справи в суді першої інстанції.
На підтвердження витрат на професійну правничу допомогу представником відповідача - адвокатом Кучерявою Т.Ю. надано: договір про надання професійної правової допомоги від 18 липня 2024 року (надалі - Договір), ордер Серії ВЕ №1109491 від 22 липня 2024 року, Акт приймання-передачі наданих послуг від 29 липня 2025 року та квитанцію до прибуткового касового ордера від 18 серпня 2025 року про сплату 12 000 грн згідно договору від 18 липня 2024 року (т. 3 а.с. 67-71).
За договором про надання правової допомоги від 18 липня 2024 року ОСОБА_2 надається професійна правнича допомога, зокрема, представництво інтересів у цивільній справі №481/1179/24 у Новобузькому районному суді Миколаївської області за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на частину житлового будинку та передбачає представництво в суді, оформлення процесуальних документів, складання документів правового характеру, збирання та робота з доказами, подача заяв, запитів, отримання відповідей оплата адміністративних зборів. Розмір гонорару складає 12 000 грн і підлягає сплаті в наступному порядку: 6000 грн – в день укладення договору, 6000 грн - до 18 серпня 2024 року. 
Згідно Акту приймання-передачі наданих послуг від 29 липня 2025 року за Договором, адвокатом Кучерявою Т.Ю. була надана наступна правова допомога: ознайомлення з матеріалами справи, підготовка відзиву на позовну заяву, підготовка зустрічної позовної заяви, підготовка заяв, клопотань у ході справи, участь у судових засіданнях (9), підготовка заяви про ухвалення додаткового рішення, загальна вартість наданих послуг складає 12 000 грн. 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року в справі № 922/1964/21 (провадження № 12-14гс22) зазначено, що розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини (пункт 28 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц; пункт 19 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2021 року в справі № 910/12876/19).
Велика Палата Верховного Суду зауважувала, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність. Подібний висновок викладений у пункті 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова ухвала Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03 грудня 2021 року у справі № 927/237/20).
Такі самі критерії, як зазначено вище, застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.
Зокрема, згідно з практикою Європейського суду з прав людини заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява № 19336/04).
Крім того, у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Водночас стягнення витрат на професійну правничу допомогу з боржника не може бути способом надмірного збагачення сторони, на користь якої такі витрати стягуються і не може становити для неї по суті додатковий спосіб отримання доходу.
Така позиція викладена у постанові Верховного Суду від 30 січня 2023 року у справі № 910/7032/17.
Схожа позиція викладена у додатковій постанові Верховного Суду від 12 січня 2023 року у справі № 910/13060/21, у якій вказано, що метою стягнення витрат на правничу допомогу є не тільки компенсація стороні, на користь якої ухвалено рішення, витрачених коштів, але і в певному сенсі спонукання сторін від подачі безпідставних заяв, скарг і своєчасно вчиняти дії, необхідні для поновлення порушених прав та інтересів юридичних осіб.
Відтак, питання розподілу судових витрат не є вимогою позову, яка направлена на захист порушених прав, свобод або законних інтересів позивача. Розподіл судових витрат має компенсаційний характер і є певною мірою відповідальністю кожної зі сторін за вчинення дій, в тому числі процесуальних, під час розгляду справи.
Заперечень щодо не співмірності витрат на правничу допомогу матеріали справи не містять.
За такого, суд першої інстанції, дослідивши матеріли, надані на обґрунтовування заяви, врахувавши складність справи та обсяг виконаних робіт, кількість проведених судових засідань та відсутність заперечень з боку позивача щодо неспівмірності наданих послуг, дійшов вірного висновку про задоволення клопотання представника ОСОБА_2 - адвоката Кучерявої Т.Ю. про стягнення 12 000 грн на професійну правничу допомогу.
Доводи апеляційної скарги про то до закінчення дебатів представник відповідача за первісним позовом не виконав вимог ч.8 ст. 141 ЦПК України, не заслуговують на увагу, оскільки представником відповідача - адвокатом Кучерявою Т.Ю. у відзиві на позовну заяву зазначено про понесенні витрати на правничу допомогу у розмірі 12000 грн (т. 1 а.с.80-86).
Інші в апеляційній скарзі доводи зводяться до підстав первісного позову та заперечень на зустрічний позов та які були предметом дослідження в суді першої інстанції, яким суд надав відповідну правову оцінку з урахуванням всіх фактичних обставин справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства України, і з якою погоджується колегія суддів. 
Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
За таких обставин, доводи апеляційної скарги не спростовують обґрунтованих висновків суду, а тому апеляційна скарга на підставі ст. 375 ЦПК України підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду, яке ухваленні з додержанням норм матеріального та процесуального права - залишенню без змін. 
Оскільки оскаржувані судові рішення підлягають залишенню без змін, то відсутні підстави для розподілу судових витрат на підставі ст. 141 ЦПК України.
Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану в його інтересах адвокатом Ляшенком Миколою Дмитровичем - залишити без задоволення.
Рішення Новобузького районного суду Миколаївської області від 25 липня 2025 року та додаткове рішення цього суду від 05 серпня 2025 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту у порядку та випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Т.В. Крамаренко

Судді: О.В. Локтіонова

О.О. Ямкова

Повний текст постанови складено 22 вересня 2025 року.