ПОСТАНОВА  
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ                                                 
 
10 вересня 2025 року
м. Київ
 
справа № 679/920/24
провадження № 61-6712 св 25
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач),
суддів: Гулейкова І. Ю., Гулька Б. І., Коломієць Г. В., Синельникова Є. В.,
 
учасники справи:
позивач - акціонерне товариство «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом»,
відповідач - ОСОБА_1 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу акціонерного товариства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» на рішення Нетішинського міського суду Хмельницької області 
від 03 лютого 2025 року у складі судді Стасюка Р. М. та постанову Хмельницького апеляційного суду від 01 травня 2025 року у складі колегії суддів: Гринчука Р. С., Костенка А. М., Спірідонової Т. В.,
 
ВСТАНОВИВ:
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог 
 
У травні 2024 року акціонерне товариство «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» (далі - АТ «НАЕК «Енергоатом», товариство) в особі філії «Відокремлений підрозділ «Хмельницька атомна електрична станція» (далі - філія «ВП «Хмельницька АЕС») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 
про знесення самочинного будівництва, а саме: будівлі виробничого корпусу (незавершене будівництво), загальною площею 323,2 кв. м, та будівлі гаражного боксу (незавершене будівництво), загальною площею 728 кв. м, які розташовані 
на земельній ділянці, кадастровий номер 6810500000:03:003:0099, у місті Нетішині Хмельницької області та перебувають у постійному користуванні АТ «НАЕК «Енергоатом».
Позовна заява мотивована тим, що з 1978 року земельна ділянка, площею 56,8 га, кадастровий номер 6810500000:03:003:0099, перебуває у постійному користуванні АТ «НАЕК «Енергоатом». Цільове призначення земельної ділянки - розміщення, будівництво, експлуатація та обслуговування будівель і споруд об`єктів енергогенеруючих підприємств, установ, організацій.
Зазначена земельна ділянка знаходиться в межах санітарно-захисної зони, 
яка визначена рішенням Нетішинської міської ради Хмельницької області 
(далі - Нетішинська МР) від 25 лютого 2011 року № 7/139.
На вказаній земельній ділянці розташована будівля промислового типу (база), 
яка не належить товариству, не використовується ним у господарській діяльності та не задіяна у виробничому процесі.
25 листопада1993 року рішенням виконавчого комітету Нетішинської МР № 129 було надано малому підприємству «АРС» (далі - МП «АРС») у постійне користування земельну ділянку для будівництва виробничої бази, яка розташована в районі відділу обладнання філії «ВП «Хмельницька АЕС», площею 0,5 га, а також видано державний акт на право постійного користування землею від 09 червня 2000 року серії І-ХМ №000466.
Постановою Нетішинського міського суду Хмельницької області від 25 вересня 
2013 року у справі № 2-а/679/158/2013, яка набрала законної сили, визнано протиправними та скасовано пункт 2.5 вищезазначеного рішення органу місцевого самоврядування та державний акт на право постійного користування землею. Тобто МП «АРС» не можна вважати власником чи користувачем указаної земельної ділянки на момент побудови спірної споруди.
13 вересня 2013 року між Славутською об`єднаною державною податковою інспекцією Хмельницької області Державної податкової служби (далі - 
Славутська ОДПІ) в особі Нетішинського відділення Славутської ОДПІ, від імені якої діяло державне підприємство «Сервісний центр Міністерства доходів і зборів України у Хмельницькій області» (далі - ДП «Сервісний центр Міністерства доходів 
і зборів України у Хмельницькій області») та ОСОБА_1 було укладено договір № 6533 відчуження майна, що перебувало в податковій заставі.
Пунктом 2 цього договору визначено, що предметом даного договору є вказана 
у договорі (лот № 2) виробнича база у складі будівлі виробничого корпусу, загальною площею 323,2 кв. м, та будівля гаражного боксу (незавершене будівництво), загальною площею 728,0 кв. м. 
Позивач указував, що виробнича база у складі будівлі виробничого корпусу, загальною площею 323,2 кв. м, та будівля гаражного боксу, загальною 
площею 728,0 кв. м, є незавершеним будівництвом та не є об`єктом нерухомого майна.
ОСОБА_1 почав використовувати будівлю (базу) у власних цілях на території земельної ділянки товариства, чим створив для нього перешкоди у реалізації права користування земельною ділянкою.
МП «АРС», як попереднім власником незавершеного будівництва, та ОСОБА_1 , як новим власником, не було здійснено державної реєстрації права власності 
на вищевказані будівлю виробничого корпусу та будівлю гаражного боксу (незавершене будівництво). При цьому вказані об`єкти розташовані на земельній ділянці, яка перебуває у постійному користуванні АТ «НАЕК «Енергоатом» у районі відділу обладнання філії «ВП «Хмельницька АЕС», а земельна ділянка знаходиться 
в межах санітарно-захисної зони.
З урахуванням наведеного, товариство просило суд позов задовольнити. 
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Нетішинського міського суду Хмельницької області від 03 лютого 
2025 року у задоволенні позову АТ «НАЕК «Енергоатом» в особі філії 
«ВП «Хмельницька АЕС» відмовлено. 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_1 законно набув 
у власність об`єкти нерухомості, розташовані на земельній ділянці, яка перебуває на праві постійного користування товариства. Відповідач отримав право 
на користування земельною ділянкою, необхідною для обслуговування відповідних об`єктів нерухомості (стаття 120 ЗК України).
Зобов`язання відповідача, який є добросовісним набувачем спірних об`єктів нерухомого майна, знести ці об`єкти призведе до непропорційного втручання в його право на мирне володіння майном.
Подібні правові висновки щодо добросовісності набуття ОСОБА_1 спірних об`єктів нерухомого майна та щодо пропорційності втручання у його право мирного володіння майномвикладено Верховним Судом у постанові від 25 грудня 2024 року у справі № 679/715/22 за позовом ДП «НАЕК «Енергоатом» до ОСОБА_1 
про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою (провадження 
№ 61-6119св23), якою залишено без задоволення касаційну скаргу товариства, 
а судові рішення судів попередніх інстанцій про відмову у задоволенні позову залишено без змін.
Суд першої інстанції застосував положення Конвенції про захист прав людини 
і основоположних свобод (далі - Конвенція), статтю 1 Першого протоколу 
до Конвенції, норми ЦК України та ЗК України. 
Судом ураховано прецедентну практику Європейського суду з прав людини 
(далі - ЄСПЛ) щодо права на мирне володіння майном, відповідну судову практику Верховного Суду.
 
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
 
Постановою Хмельницького апеляційного суду від 01 травня 2025 року апеляційну скаргу АТ «НАЕК «Енергоатом» в особі філії «ВП «Хмельницька АЕС» залишено 
без задоволення.
Рішення Нетішинського міського суду Хмельницької області від 03 лютого 2025 року залишено без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що районний суд зробив вірні висновки про відмову у задоволенні позову товариства, так як відповідач 
є законним власником спірних об`єктів нерухомості, які розташовані на земельній ділянці, яка перебуває у постійному користуванні позивача.  
Скасування державного акта на право постійного користування земельною ділянкою, площею 0,5 га, що розташована в межах відділу обладнання філії 
«ВП «Хмельницька АЕС», виданого МП «АРС» для будівництва виробничої бази, майно якого було придбано відповідачем на прилюдних торгах, не має правового значення для вирішення даного спору, оскільки правомірність набуття відповідачем нерухомого майна, яке розташоване на цій ділянці, позивачем не оспорюється.
ОСОБА_1 є добросовісним набувачем спірних об`єктів нерухомого майна, зобов`язання знести ці об`єкти призведе до непропорційного втручання в його право на мирне володіння майном, що закріплено статтею 1 Першого протоколу 
до Конвенції. Такі висновки зроблено Верховним Судом у постанові від 25 грудня 2024 року у справі № 679/715/22 за позовом ДП «НАЕК «Енергоатом» 
до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою (провадження № 61-6119св23), в якій Верховний Суд погодився із судами попередніх інстанцій про відсутність правових підстав для задоволення позову ДП «НАЕК «Енергоатом».
Апеляційний суд застосував відповідні норми національного та міжнародного законодавства, прецедентну практику ЄСПЛ, правові позиції Верховного Суду.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та її надходження до Верховного Суду
 
У травні 2025 року АТ «НАЕК «Енергоатом» звернулося до Верховного Суду 
із касаційною скаргою на вищевказані судові рішення судів попередніх інстанцій, 
в якій просить оскаржувані судові рішення скасувати й ухвалити нове судове рішення, яким позов АТ «НАЕК «Енергоатом» задовольнити.
Підставами касаційного оскарження судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме: застосування судами норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених 
у постановах Верховного Суду; судами належним чином не досліджено зібрані 
у справі докази, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи (пункти 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України).
Ухвалою Верховного Суду від 02 червня 2025 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано справу з суду першої інстанції.
Ухвалою Верховного Суду від 30 червня 2025 року справу призначено до судового розгляду в складі колегії з п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.
 
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій зробили помилкові висновки по суті спору, невірно застосували норми ЦК України та ЗК України, зокрема статтю 377 ЦК України та статтю 120 ЗК України, не врахували відповідні правові висновки Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду у подібних справах.
Спірна будівля (база) промислового типу є незавершеним будівництвом, тобто 
не є об`єктом нерухомого майна. Попередній власник цього незавершеного будівництва - МП «АРС», не мав прав на спірний об`єкт, що встановлено в судовому порядку. МП «АРС» і відповідач не здійснили державну реєстрацію права 
власності на відповідний об`єкт незавершеного будівництва, що відповідно 
до положень статті 120 ЗК України є обов`язковою умовою для переходу 
до відповідача і набуття ним прав на земельну ділянку у разі набуття ним права власності на об`єкт незавершеного будівництва.
При цьому за відсутності в попереднього власника належним чином оформлених прав користування земельною ділянкою, на якій розміщено нерухоме майно, положення статей 120 ЗК України, 377 ЦК України в частині переходу прав 
на земельну ділянку до нового власника у тому самому обсязі застосуванню 
не підлягають.
Позивачем обрано належний спосіб судового захисту своїх порушених прав.
Вважає, що судові рішення у справі № 679/715/22 за позовом державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» 
(далі - ДП «НАЕК «Енергоатом») в особі відокремленого підрозділу «Хмельницька атомна електрична станція» (далі - ВП «Хмельницька АЕС») до ОСОБА_1 
про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, зокрема постанова Верховного Суду у цій справі від 25 грудня 2024 року (провадження № 61-6119св23) не є преюдиційними, оскільки судами не було враховано всі фактичні обставини справи. 
Крім того, зобов`язання відповідача знести спірні об`єкти не призведе 
до непропорційного втручання в його право на мирне володіння майном, так як цільове призначення земельної ділянки - розміщення, будівництво, експлуатація 
та обслуговування будівель і споруд об`єктів енергогенеруючих підприємств, установ, організацій. Тому таке втручання буде пропорційним, здійснено з метою суспільного, публічного інтересу та об`єктивної необхідності, що дозволено 
статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, передбачено відповідною прецедентною практикою ЄСПЛ. 
 
Доводи особи, як подала відзив на касаційну скаргу 
 
У червні 2025 року до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу 
від представника ОСОБА_1 - адвоката Крутеня І. В., в якому викладено аргументи щодо необґрунтованості касаційної скарги. 
Крім того, відповідач поніс й очікує понести судові витрати за розгляд справи 
у суді касаційної інстанції, попередній (орієнтовний) розмір яких складає 
30 000,00 грн, на підтвердження якого надано певні докази. Також зазначено про те, що докази щодо розміру цих витрат і їх сплати будуть надані додатково 
(частина восьма статті 141 ЦПК України).
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
У 1978 році виконавчим комітетом Славутської районної ради народних депутатів Хмельницької області було видано державний акт Хмельницькій атомній електростанції (далі - Хмельницька АЕС) на безстрокове та безоплатне користування земельною ділянкою, площею 66,35 га, в межах згідно з планом землекористування, що підтверджується державним актом на право користування землею серії Б № 041600 (а. с. 14-16, т. 1).
Земля надана Хмельницькій АЕС для будівництва об`єктів підготовчого періоду.
На підставі державного акту від 12 грудня 2008 року серії ЯЯ № 334553 
ДП «НАЕК «Енергоатом» є постійним користувачем земельної ділянки, 
площею 56,8 га, цільове призначення - обслуговування земельної ділянки 
№ 40 «Будівельний двір». 
Указаний державний акт видано на підставі рішення Нетішинської МР 
від 30 вересня 2008 року № 32 (а. с. 20-21, т. 1).
Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 16 лютого 2024 року № 366071769 земельна ділянка, користувачем якої є АТ «НАЕК «Енергоатом», має кадастровий номер 6810500000:03:003:0099 та належить 
до державної форми власності, її цільовим призначенням є розміщення, будівництво, експлуатація та обслуговування будівель і споруд об`єктів енергогенеруючих підприємств, установ, організацій (а. с. 26, т. 1).
Рішеннями Нетішинської МР від 25 лютого 2011 року № 7/139, Ізяславської районної ради Хмельницької області від 29 жовтня 2009 року № 18, Славутської районної ради Хмельницької області від 21 жовтня 2009 року № 4 затверджено розмір та межі санітарно-захисної зони в місці розташування ядерних установок Хмельницької АЕС, радіусом 2,7 км (а. с. 22, 23, 24, т. 1).
Згідно з протоколом № 1 про проведення аукціону на товарній біржі «Подільська» від 13 вересня 2013 року ОСОБА_1 був визнаний переможцем аукціону щодо придбання лота № 2, а саме виробничої бази у складі будівлі виробничого корпусу, загальною площею 323,2 кв. м (незавершена будівництвом), та будівлі гаражного боксу, загальною площею 728,0 кв. м (незавершена будівництвом), кран козловий КС5-А-00-00-00, які раніше належали МП «АРС» (а. с. 37, т. 1).
13 вересня 2013 року між Славутською ОДПІ в особі Нетішинського відділення Славутської ОДПІ, від імені якої діяло ДП «Сервісний центр Міністерства доходів 
і зборів України у Хмельницькій області», та ОСОБА_1 було укладено договір № 6533 відчуження майна, яке перебуває в податковій заставі, що знаходиться 
за адресою: Хмельницька область, місто Нетішин, «Будівельний двір Хмельницької АЕС».
Пунктом 2 вказаного договору визначено, що його предметом є зазначена 
в договорі (лот № 2) виробнича база у складі будівлі виробничого корпусу, загальною площею 323,2 кв. м (незавершена будівництвом), та будівля гаражного боксу, загальною площею 728,0 кв. м (незавершена будівництвом).
Рішенням Нетішинського міського суду Хмельницької області від 28 грудня 
2022 року у справі № 679/715/22 за позовом ДП «НАЕК «Енергоатом» в особі 
ВП «Хмельницька АЕС» до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, залишеним без змін постановою Хмельницького апеляційного суду від 16 березня 2023 року, у задоволенні позову ДП «НАЕК «Енергоатом» в особі ВП «Хмельницька АЕС» відмовлено.
Постановою Верховного Суду у складі у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 грудня 2024 року відмовлено у задоволенні заяви представника ОСОБА_1 - адвоката Крутня І. В., про закриття касаційного провадження. Касаційну скаргу ДП «НАЕК «Енергоатом», правонаступником якого 
є АТ «НАЕК «Енергоатом», залишено без задоволення. Рішення Нетішинського міського суду Хмельницької області від 28 грудня 2022 року та постанову Хмельницького апеляційного суду від 16 березня 2023 року залишено без змін (провадження № 61-6119св23).
 
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
 
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій 
статті 389 ЦПК України. 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, 
є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Касаційна скарга АТ «НАЕК «Енергоатом» задоволенню не підлягає.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Відповідно до вимог статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 
цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним 
і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права 
із дотриманням норм процесуального права. 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення відповідають.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних 
або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні 
та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася 
до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Частинами першою та другою статті 10 ЦПК України регламентовано, що суд 
при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України 
«Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» закріплено, що на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод, протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, 
та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. 
Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права 
та інтересу. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
У справі, яка переглядається Верховним АТ «НАЕК «Енергоатом» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про знесення самочинного будівництва, зокрема,
будівлі виробничого корпусу (незавершене будівництво), загальною 
площею 323,2 кв. м, та будівлі гаражного боксу (незавершене будівництво), загальною площею 728 кв. м.
Товариство зазначало про те, що зазначені об`єкти розташовані на земельній ділянці, кадастровий номер 6810500000:03:003:0099, яка перебуває у його постійному користуванні, у районі відділу обладнання філії «ВП «Хмельницька АЕС», знаходиться в межах санітарно-захисної зони.
Відповідно до частин другої, третьої статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав.
Самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі 
або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду (стаття 212 ЗК України).
Відповідно до частин першої, другої статті 375 ЦК України власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, створювати закриті водойми, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам. Власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно.
Згідно з частиною першою статті 76 ЗК України землями енергетичної системи визнаються землі, надані під електрогенеруючі об`єкти (атомні, теплові, гідроелектростанції, електростанції з використанням енергії вітру і сонця та інших джерел), під об`єкти транспортування електроенергії до користувача, крім визначених законом випадків розміщення таких об`єктів на землях іншого цільового призначення.
У державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної 
та приватної власності. До земель державної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать землі атомної енергетики та космічної системи (частина перша, пункт «а» частини четвертої статті 84 ЗК України).
Закон України «Про землі енергетики та правовий режим спеціальних зон енергетичних об`єктів» визначає правові та організаційні засади надання 
і використання земельних ділянок для розміщення об`єктів енергетики, встановлення та дотримання правового режиму земель спеціальних зон об`єктів енергетики з метою забезпечення безперебійного функціонування цих об`єктів, раціонального використання земель, а також безпечної життєдіяльності та захисту населення і господарських об`єктів від впливу можливих аварій.
Відповідно до частини першої статті 18 цього Закону для забезпечення надійної експлуатації та охорони енергогенеруючих об`єктів і об`єктів передачі електричної та теплової енергії, а також безпеки населення і охорони навколишнього природного середовища встановлюються спеціальні зони об`єктів енергетики, зокрема санітарно-захисні зони атомних електростанцій.
Санітарно-захисні зони атомних електростанцій встановлюються навколо 
їх території для забезпечення захисту населення та навколишнього середовища 
від можливого перевищення ліміту дози іонізуючого опромінення (частина перша статті 19 вказаного Закону).
Статтею 32 Закону України «Про землі енергетики та правовий режим спеціальних зон енергетичних об`єктів» встановлено обмеження на використання земель 
у спеціальних зонах об`єктів енергетики, зокрема вказано, що у межах санітарно-захисних зон атомних електростанцій забороняється розміщення житлових будинків, громадських будівель, дитячих лікувально-оздоровчих закладів, об`єктів господарсько-питного водопостачання, промислових і підсобних (допоміжних) споруд, що не належать до атомних електростанцій.
Згідно з частиною п`ятою статті 45 Закону України «Про використання ядерної енергії та радіаційну безпеку» у санітарно-захисній зоні забороняється розміщення жилих будинків та громадських споруд, дитячих та лікувально-оздоровчих установ, а також промислових підприємств, об`єктів громадського харчування, допоміжних та інших споруд, не пов`язаних з діяльністю ядерної установки або об`єкта, призначеного для поводження з радіоактивними відходами.
Статтею 15 Закону України «Про товарну біржу» встановлено, що біржовою операцією визнається угода, що відповідає сукупності зазначених нижче умов: 
а) якщо вона являє собою купівлю-продаж, поставку та обмін товарів, допущених 
до обігу на товарній біржі; б) якщо її учасниками є члени біржі; в) якщо вона подана до реєстрації та зареєстрована на біржі не пізніше наступного за здійсненням угоди дня. Угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Угода вважається укладеною з моменту її реєстрації на біржі.
Згідно зі статтею 377 ЦК України (у редакції, чинній на час набуття ОСОБА_1 права власності на спірне нерухоме майно), до особи, яка набула право власності 
на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених 
для попереднього землевласника (землекористувача). Розмір та кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв`язку з переходом права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, є істотними умовами договору, який передбачає набуття права власності на ці об`єкти (крім багатоквартирних будинків).
На вказаному наголошено у постанові Великої Палати Верховного Суду 
від 18 вересня 2024 року у справі № 914/1785/22, провадження № 12-31гс24.
Право власності особи на земельну ділянку може бути припинене за рішенням суду у випадках, встановлених законом (стаття 378 ЦК України).
Згідно з частинами першою, другою статті 120 ЗК України (у редакції, чинній на час набуття ОСОБА_1 права власності на спірне нерухоме майно) у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають 
у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, 
яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені 
на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни 
її цільового призначення. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені 
на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, 
на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були 
у попереднього землекористувача.
Право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування 
та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації 
цих прав (стаття 125 ЗК України).
Статтею 141 ЗК України передбачено, що підставами припинення права користування земельною ділянкою є: а) добровільна відмова від права користування земельною ділянкою; б) вилучення земельної ділянки у випадках, передбачених цим Кодексом; в) припинення діяльності релігійних організацій, державних чи комунальних підприємств, установ та організацій; г) використання земельної ділянки способами, які суперечать екологічним вимогам; ґ) використання земельної ділянки не за цільовим призначенням; д) систематична несплата земельного податку або орендної плати; е) набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці; 
є) використання земельної ділянки у спосіб, що суперечить вимогам охорони культурної спадщини; ж) передача приватному партнеру, концесіонеру нерухомого майна, розміщеного на земельній ділянці, що перебуває в користуванні державного або комунального підприємства та є об`єктом державно-приватного партнерства або об`єктом концесії.
Тлумачення статті 120 ЗК України та статті 378 ЦК України дає підстави 
для висновку про те, що законодавець передбачив за певних обставин можливість припинення права власності на землю у випадку набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи. Отже, законодавець допускає припинення права власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти за попереднім власником.
Відповідно до частини першої статті 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи 
чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.
За змістом вказаної норми права самочинне будівництво визначається через ознаки, що виступають умовами або підставами, за наявності яких об`єкт нерухомості вважається самочинним, а саме, якщо: він збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети; об`єкт нерухомості збудовано без належного дозволу чи належно затвердженого проекту; об`єкт нерухомості збудовано з істотними порушеннями будівельних норм і правил.
Наявність хоча б однієї із трьох зазначених у частині першій статті 376 ЦК України ознак свідчить про те, що об`єкт нерухомості є самочинним.
З урахуванням змісту статті 376 ЦК України у поєднанні з положеннями статей 16, 386, 391 ЦК України позивачами за такими вимогами можуть бути відповідний орган державної влади або орган місцевого самоврядування та інші особи, право власності яких порушено самочинним будівництвом, лише за умови доведеності факту порушення прав цих осіб самочинною забудовою.
Подібний правовий висновок у постановах Верховного Суду: від 18 лютого 2019 року у справі № 308/5988/17-ц (провадження № 61-39346св18), від 20 березня 2019 року у справі № 202/3520/16-ц (провадження № 61-16770св18), від 17 серпня 2022 року 
у справі № 745/342/19 (провадження № 61-11476св21), від 15 листопада 2023 року у справі № 702/80/17 (провадження № 61-8413св23) та інших.
Указане свідчить, що судова практика з розгляду подібних справ є сталою 
та сформованою, відмінність залежить лише від доказування у кожній конкретній справі.
Згідно з прецедентною практикою ЄСПЛ і сталою судовою практикою Верховного Суду знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством заходи щодо реагування 
та притягнення винної особи до відповідальності.
Зазначене також роз`яснено судам у пункті 22 постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ
від 30 березня 2012 року № 6 «Про практику застосування судами статті 376 
ЦК України (про правовий режим самочинного будівництва)».
Отже, знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).
Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 
ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених 
цим Кодексом.
Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, 
на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), 
що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, 
які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування 
(частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми 
є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність 
або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування 
(частина перша статті 80 ЦПК України).
У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному 
та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, надав правову оцінку поданим сторонами доказам, установив фактичні обставини справи і зробив вірні висновки про те, що ОСОБА_1 законно набув у власність 
спірну виробничу базу у складі будівлі виробничого корпусу, загальною 
площею 323,2 кв. м (незавершена будівництвом), та будівлі гаражного боксу, загальною площею 728,0 кв. м (незавершена будівництвом). Відповідач у силу вимог статті 120 ЗК України набув право на користування земельною ділянкою, необхідною для обслуговування цих об`єктів нерухомості.
Суди обґрунтовано вказали про те, що скасування державного акта на право постійного користування земельною ділянкою, що розташована в межах відділу обладнання позивача, виданого МП «АРС» для будівництва виробничої бази, майно якого було придбано відповідачем на прилюдних торгах, не має правового значення, так як правомірність набуття відповідачем нерухомого майна, 
яке розташоване на цій ділянці, не оспорюється позивачем.
Суди встановили, що ОСОБА_1 є добросовісним набувачем спірних об`єктів нерухомого майна. 
Зобов`язання відповідача знести ці об`єкти призведе до непропорційного втручання в його право на мирне володіння майном та, відповідно, до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції.
Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції передбачено, що кожна фізична 
або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.
Відповідно до сталої практики ЄСПЛ (див. рішення у справах: «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 
2010 року, «Сєрков проти України» від 07 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» 
від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 02 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які необхідно оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу 
до Конвенції, а саме: 1) чи є втручання законним; 2) чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; 3) чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.
ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо хоча 
б одного критерію не буде додержано.
Критерій «законності» означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Сам лише факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що закон непередбачуваний. Сумніви щодо тлумачення закону, що залишаються, враховуючи зміни 
в повсякденній практиці, усувають суди в процесі здійснення правосуддя.
Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, 
при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.
Принцип «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо 
не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання.
«Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, 
та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, 
якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». Одним із елементів дотримання принципу «пропорційності» при втручанні в право особи на мирне володіння майном є надання їй справедливої та обґрунтованої компенсації.
ЄСПЛ рекомендував оцінювати дії не тільки органів держави-відповідача, 
але і самого скаржника, оскільки певні випадки порушень, на які особа посилається як на підставу для застосування статті 1 Першого протоколу до Конвенції, можуть бути пов`язані з протиправною поведінкою самого набувача майна.
У сфері земельних правовідносин важливу роль відіграє конституційний принцип законності набуття та реалізації права власності на землю в поєднанні 
з додержанням засад правового порядку в Україні, відповідно до яких органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Прийняття рішення про передачу у приватну власність фізичній особі земельної ділянки, що належать іншій фізичній особі, може призвести до позбавлення особи, яка першою набула право власності на земельну ділянку, можливості володіти, користуватися та розпоряджатися об`єктом власності, позбавляє особу загалом правомочностей власника землі, а отже, є втручанням у право на мирне володіння майном.
У справі, яка переглядається Верховним Судом, позивач не оспорював правомірність набуття відповідачем у власність спірних об`єктів нежитлової забудови, тому суди попередніх інстанцій вірно вважали, що задоволення позовних вимог АТ «НАЕК «Енергоатом» та зобов`язання відповідача, який є добросовісним набувачем спірних об`єктів нерухомого майна, знести ці об`єкти, призведе 
до непропорційного втручання в його право на мирне володіння майном 
та, відповідно, буде свідчити про порушення статті 1 Першого протоколу 
до Конвенції.
Вказане узгоджується з правовими висновками, викладеними Верховним Судом 
у постанові від 25 грудня 2024 року у справі № 679/715/22 за позовом ДП «НАЕК «Енергоатом» до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою (провадження № 61-6119св23).
У цій справі Верховний Суд погодився з висновками судів попередніх інстанцій 
про те, що ОСОБА_1 є законним власником спірних об`єктів нерухомості 
і зобов`язання знести ці об`єкти призведе до непропорційного втручання в його право на мирне володіння майном.
Згідно з частиною четвертою статті 82 ЦПК України преюдиційні факти 
є обов`язковими при вирішенні інших справ та не підлягають доказуванню, оскільки їх істинність встановлено у рішенні, у зв`язку з чим немає необхідності встановлювати їх знову, піддаючи сумніву істинність та стабільність судового акту, який набрав законної сили.
Судами вірно враховано обставини, встановлені судовими рішеннями 
у вищевказаній справі № 679/715/22, як преюдиційні (частина четверта статті 82 ЦПК України), що спростовує відповідні доводи касаційної скарги.
Вирішуючи спір, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
Колегія суддів не вбачає неправильного застосування судами норм матеріального права, так і порушень норм процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, а тому доводи касаційної скарги 
у цій частині відхиляються Верховним Судом.
Зроблені судами висновки узгоджуються з судовою практикою Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України), чинним на час ухвалення судових рішень законодавством, що спростовує доводи касаційної скарги у цій частині. При цьому у кожній справі суд виходить з конкретних обставин та доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи 
їх у сукупності.
Судами було враховано норми міжнародного та національного законодавства, 
а також правові висновки, викладені у постановах Верховного Суду, 
щодо пропорційності втручання у право мирного володіння майном. 
Судами всебічно, повно та об`єктивно надано оцінку як зібраним у справі доказам 
в цілому, так і кожному окремому доказу, а підстави їх врахування чи відхилення 
є мотивованими (частина третя статті 89 ЦПК України), а тому відповідні доводи касаційної скарги відхиляються Верховним Судом.
Таким чином, доводи касаційної скарги не знайшли свого підтвердження, вони 
не можуть бути підставами для скасування оскаржуваних судових рішень, по суті зводяться до переоцінки доказів, що у силу вимог статті 400 ЦПК України 
не входить до компетенції суду касаційної інстанції.
Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Ураховуючи наведене, колегія суддів уважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність 
та обґрунтованість судових рішень не впливають.
 
Щодо судових витрат
Згідно з підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції має вирішити питання щодо нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення; щодо розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із переглядом справи у суді касаційної інстанції.
Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, а оскаржувані судові 
рішення - без змін, розподіл судових витрат Верховим Судом не здійснюється.
Вказане стосується й витрат на професійну правничу допомогу, оскільки вказане може бути передчасним.
У відзиві на касаційну скаргу представник відповідача зазначає, що останнім понесено судові витрати на правничу допомогу в суді касаційної інстанції, розподіл яких просить здійснити. Проте, незважаючи на те, що до відзиву додано певні докази понесення відповідних витрат, у мотивувальній частині відзиву вказано 
про орієнтований розмір таких судових витрат, які очікує понести відповідач, 
й зазначено, що докази щодо розміру цих витрат і їх сплати будуть надані додатково (частина восьма статті 141 ЦПК України).
Таким чином, Верховний Суд не здійснює розподіл цих витрат, так як неможливо визначитися, чи представник відповідача зазначає розмір витрат на правничу допомогу, який просить уже стягнути з позивача, чи лише про орієнтовний розмір цих витрат.
 
Керуючись статтями 400, 401, 402, 410, 416, 418 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу акціонерного товариства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» залишити без задоволення.
Рішення Нетішинського міського суду Хмельницької області від 03 лютого 2025 року та постанову Хмельницького апеляційного суду від 01 травня 2025 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, 
є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                             Д. Д. Луспеник 
Судді:                                                                                       І. Ю. Гулейков
Б. І. Гулько 
Г. В. Коломієць 
Є. В. Синельников