ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
01010,  м. Київ,  вул. Князів Острозьких, 8, корп. 30. тел/факс 254-21-99, e-mail: inbox@6aa.court.gov.ua

Головуючий суддя у першій інстанції: Кучма К.С.                                                                                                       Суддя-доповідач: Епель О.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  19 листопада 2025 року                                                    Справа № 640/10217/21

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі: 
Головуючого судді          Епель О.В., 
суддів:                              Карпушової О.В., Мєзєнцева Є.І.,
розглянувши в порядку письмового провадження в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 17 квітня 2025 року у справі 

за позовом           ОСОБА_1 

до                     Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України

про                     визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання 
вчинити дії, 

В С Т А Н О В И В :
          Історія справи.
1. ОСОБА_1 (далі - Позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України (далі - Відповідач), в якому просив:
- визнати протиправною бездіяльності відповідача щодо ненарахування та невиплати йому середнього заробітку (грошового забезпечення) за весь час затримки розрахунку при звільненні, а саме за період з 18.07.2016 р. по 23.03.2021 р.;
- зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити йому середній заробіток (грошове забезпечення) за весь час затримки розрахунку при звільненні, а саме за період з 18.07.2016 р. по 23.03.2021 р. у сумі 452 355,21 грн.
2. Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 17 квітня 2025 року адміністративний позов задоволено частково, а саме:
- визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 19.07.2016 р. по 22.03.2021 р.;
- зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, які були нараховані та виплачені відповідно до рішення Окружного адміністративного суду м.Києва від 29.01.2021 р. у справі № 640/24430/20, за період з 19.07.2016 р. по 22.03.2021 р. в сумі 216 999,35 грн.
У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. 
Ухвалюючи таке рішення, суд першої інстанції дійшов до висновку, що період часу з 19.07.2016 по 22.03.2021 є часом прострочення розрахунку з Позивачем при звільненні, а тому вимоги останнього про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні є обґрунтованими, а бездіяльність Відповідача щодо не проведення своєчасного повного розрахунку з ОСОБА_1 при звільненні є протиправною. Крім того, враховуючи очевидну неспівмірність розрахованих сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями Позивача та Відповідача,  справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним критеріям, середній заробіток за час затримки розрахунку підлягає перерахуванню та виплаті ОСОБА_1 у визначеному розмірі, а саме 216 999,35 грн. 
3. Не погоджуючись з таким рішенням суду, Відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 17 квітня 2025 року в справі 640/1021/21 та ухвалити нове, яким в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити. 
В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач зазначив, що розрахунок Дніпропетровського окружного адміністративного суду суми, яка підлягає відшкодуванню, є неспівмірним, необґрунтованим та таким, що створює надмірний тягар на Відповідача. Апелянт відмітив, що належним способом обчислення відповідних витрат є врахування залежності від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум що пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку. Відповідач також звернув увагу, що всі наявні бюджетні грошові кошти витрачаються на ремонт та закупівлю озброєння та військової техніки, забезпечення військовослужбовців військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України, а також виплату соціальної допомоги членам сімей військовослужбовців. 
4. Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 26.05.2025 та від 08.07.2025 було відкрито апеляційне провадження, установлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу та призначено справу до судового розгляду в порядку письмового провадження.
5. У строк, встановлений судом, відзив на апеляційну скаргу не надходив.
6. Відповідно до частини першої статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
7. Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, юридичної оцінки обставин справи,  колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, а рішення суду першої інстанції - зміні, з наступних підстав.
8. Обставини справи, установлені судом першої інстанції.
Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 проходив військову службу у ВЧ НОМЕР_1 Національної гвардії України. 
Відповідно до витягу із наказу командира ВЧ НОМЕР_1 «По стройовій частині» від 18.07.2016 р. №142 виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення солдата ОСОБА_1 , ВЧ НОМЕР_1 фельдшера медичного пункту батальйону оперативного призначення (резервного батальйону) (ВОС 879962П), відповідно до Указу Президента України від 24.06.2016 р. №271/2016 "Про звільнення в запас військовослужбовців військової служби за призовом під час мобілізації на особливий період, призваних під час другої черги часткової мобілізації відповідно до Указу Президента України від 14 січня 2015 року №15" та направлено на військовий облік до ІНФОРМАЦІЯ_2 - 18.07.2016 р.
Рішенням Окружного адміністративного суду м.Києва від 29.01.2021 року по справі №640/24430/20 було задоволено позов ОСОБА_1 до ВЧ НОМЕР_1 Національної гвардії України про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити певні дії, а саме:
-визнано протиправною бездіяльність ВЧ НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації відпустки як учаснику бойових дій за період з 14.03.2016 року по 18.07.2016 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби;
-зобов`язано ВЧ НОМЕР_1 Національної гвардії України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 14.03.2016 року по 18.07.2016 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби.
На підставі вказаного рішення Позивачу 23.03.2021 року було нараховано та виплачено грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 14.03.2016 року по 18.07.2016 рік у розмірі 2 170,71 грн., що підтверджується платіжною інструкцією. 
Вважаючи бездіяльність Відповідача щодо ненарахування та невиплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні протиправною, Позивач звернувся до адміністративного суду з відповідною позовною заявою.
9. Нормативно-правове обґрунтування.
Спірні правовідносини врегульовані Конституцією України, Кодексом законів про працю України (далі - КЗпП України), Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 № 2232-XII (далі - Закон №  2232-XII), Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 (далі - Порядок №  100).
Так, відповідно до частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.
Цією ж статтею передбачено, що право особи на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Статтею 2 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 
1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 
2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 
3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 
4) безсторонньо (неупереджено); 
5) добросовісно; 
6) розсудливо; 
7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 
8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 
9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 
10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Згідно зі статтею 1 Конвенції Міжнародної організації праці від 01 липня 1949 року № 95 «Про захист заробітної плати», ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, термін «заробітна плата» означає незалежно від назви оплати праці і методу її обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.
Статтею 12 Конвенції установлено, що коли минає термін трудового договору, остаточний розрахунок заробітної плати, належної працівнику, має бути проведено відповідно до національного законодавства, колективного договору чи рішення арбітражного органу, або - коли немає такого законодавства, угоди чи рішення - в розумний термін з урахуванням умов контракту.
Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 07 травня 2002 року за №8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу Законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.
Відповідно до статті 24 Закону № 2232-XII закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.
Відповідно до ч. 1 ст. 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.
Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.
У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.
Відповідно до статті 117 КЗпП України (у редакції, викладеній відповідно до Закону України від 01 липня 2022 року № 2352-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин»; далі - Закон №2352-ІХ) у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.
Відповідно до пункту 2 Порядку № 100, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. 
У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.
Відповідно до пункту 8 Порядку № 100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
Висновки суду апеляційної інстанції.
10. Системний аналіз викладених правових норм надає підстави стверджувати, що законодавством регламентовано обов`язок роботодавця здійснити з працівником повний розрахунок при його звільненні та відповідальність за невиконання такого обов`язку. 
11. Перевіряючи доводи апеляційної скарги, колегія суддів звертає увагу на те, що Позивач був звільнений 18.07.2016, а відтак обов`язок повного розрахунку мав бути виконаний Відповідачем 19.07.2016.
Таким чином, строк затримки розрахунку при звільненні становить з 19.07.2016 по 22.03.2021 - 1708 робочих днів. 
12. З огляду на це, колегія суддів вважає, що Відповідач не провів фактичний розрахунок із Позивачем щодо виплати належних йому сум у строк, установлений статтею 116 КЗпП України.
13. Водночас, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України (у редакції, викладеній відповідно до Закону України від 1 липня 2022 року №2352-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин»; далі - «Закон №2352-ІХ») у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
14. Відповідно до статті 117 КЗпП України у чинній її редакції час затримки розрахунку при звільненні, який підлягає компенсації середнім заробітком, обмежений шістьма місяцями.
15. Проте, правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15, який суд першої інстанції взяв до уваги при вирішенні цієї справи, викладено щодо приписів статті 117 КЗпП України у редакції, яка діяла до набрання чинності Законом №2352-ІХ.
16. Наведений у цій постанові підхід щодо критеріїв/способів зменшення суми середнього заробітку, який підлягає стягненню у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, був побудований з урахуванням, зокрема, того, що оплаті середнім заробітком підлягав весь час затримки по день фактичного розрахунку, оскільки на той час стаття 117 КЗпП України не обмежувала періоду, за який може стягуватися середній заробіток у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні.
17. Одночасно, з 19 липня 2022 року стаття 117 КЗпП України діє та підлягає застосуванню у редакції, викладеній згідно із Законом №2352-ІХ.
18. Тому, враховуючи спірний період стягнення середнього заробітку у цій справі - з 19.07.2016 по 23.03.2021, застосуванню підлягає редакція статті 117 КЗпП України до внесення у неї змін Законом №2352-ІХ, тобто без обмеження строком виплати у 6 місяців. 
19. До цього періоду, у разі наявності у суду, який розглядає спір, переконання про істотний дисбаланс між сумою коштів, яку прострочив роботодавець і сумою середнього заробітку за час затримки цієї виплати може застосувати принцип співмірності і зменшити таку виплату.
20. Переглядаючи рішення суду першої інстанції з урахуванням доводів сторін та викладеного вище, колегія суддів зазначає наступне.
21. Згідно з пунктом 8 Порядку № 100 середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
Як встановлено судом першої інстанції та не оспорюється учасниками справи, середньоденне грошове забезпечення позивача складає 529,37 грн.
22. Кількість днів затримки за період 19.07.2016 по 22.03.2021 становить 1708 робочих днів.
23. З огляду на викладене вище, середній заробіток Апелянта за час затримки розрахунку при звільненні за період з 19.07.2016 по 22.03.2021 (включно) становить 904164,31 грн (529,37 х 1708).
24. Втім, з урахуванням правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
При цьому, колегія суддів зауважує, що у межах цієї справи належить враховувати: розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні; загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат; частка коштів, яка була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат; частка коштів, яка не була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат.
Наведена правова позиція узгоджується із висновком Верховного Суду, викладеному у постанові від 30.11.2023 у справі № 380/19103/22, від 10 квітня 2024 року у справі №№ 360/380/23. 
25. Враховуючи вищезазначене, судом апеляційної інстанції встановлено, що істотність частки складових заробітної плати (грошового забезпечення) в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку складає 0,24%( 2 170,71 грн (сума компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій) / 904 164,31 грн. (середній заробіток за весь час затримки розрахунку з 19.07.2016 року по 22.03.2021 року (1708 дні)) х 100).
Отже, сума, яка підлягає відшкодуванню з урахуванням істотності частки 0,24% становить 216 999,35 грн ( 529,37 грн (середньоденний заробіток позивача) х 0,24% = 127,04 грн; 127,04 грн. х 1708 дні (днів затримки розрахунку) ).
26. Таким чином, переглянувши оскаржуване рішення суду першої інстанції, колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції дійшов до правильного висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_1 та стягнення з Відповідача на користь Позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, однак неправильно розрахував суму, яка підлягає стягненню, що вбачається з огляду на викладене вище, а том у доводи Апелянта частково знайшли своє підтвердження під час апеляційного перегляду рішення суду.
27. При цьому, судом було застосовано принципи пропорційності, справедливості та розумності, як на тому наполягає Апелянт,  та з урахуванням правових висновків Великої Палати Верховного Суду зменшено розмір компенсації, яка підлягає стягненню на користь Позивача з 904 164,31 грн до 216 999,35 грн.
28. Аналізуючи всі доводи учасників справи, апеляційний суд враховує висновки ЄСПЛ, викладені в рішенні від 21.01.1999 р. по справі «Гарсія Руїз проти Іспанії», Суд зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожний довід.
Згідно зі ст. 6 КАС України та ст. 17 Закон України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
29. Згідно зі ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.          
Таким чином, апеляційна скарга Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України підлягає залишенню без задоволення, а рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 17 квітня 2025 року - без змін.
30. Розподіл судових витрат.
Відповідно до ст. 139 КАС України, судові витрати в цій справі перерозподілу не підлягають.
Керуючись ст.ст. 242-244, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, 

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України - залишити без задоволення, а рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 17 квітня 2025 року - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду в порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.
Судове рішення виготовлено 19 листопада 2025 року.

          Головуючий суддя                                                  О.В. Епель

          Судді:                                                                       О.В. Карпушова

                                                                                Є.І. Мєзєнцев