ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/1223/20                                                               Суддя (судді) першої інстанції: Жданкіна Н.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  18 вересня 2025 року                                                                                     м. Київ
          
Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі: 
головуючого судді                                        Кучми А.Ю., 
суддів                                                            Аліменка В.О., Бєлової Л.В.
за участю секретаря                                         Ольшевської Ж.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу Офісу Генерального прокурора на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 22 травня 2025 року (м. Вінниця, дата складання повного тексту не зазначається) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора, Генерального прокурора про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі,-
В С Т А Н О В И Л А :
ОСОБА_1 звернулася з позовом до суду, в якому просить:
-          визнати протиправним та скасувати наказ Генерального прокурора від 21.12.2019 №2122ц про звільнення ОСОБА_1 з посади прокурора другого відділу організації процесуального керівництва у кримінальних провадженнях досудове розслідування у яких здійснюється слідчими територіальна управлінь Державного бюро розслідувань, управління організації процесуального керівництва досудовим розслідуванням, яке здійснюється слідчими територіальних управлінь Державного бюро розслідувань Департаменту організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням кримінальних правопорушень та підтримання публічного обвинувачення у кримінальних провадженнях Державного бюро розслідувань нагляду за додержанням законів його оперативними підрозділами Генеральної прокуратури України;
-          поновити позивача на рівнозначній посаді, яку вона обіймала до звільнення в Генеральній прокуратурі України, в Офісі Генерального прокурора (або поновити в органі прокуратури того ж рівня на рівнозначній посаді, яку вона обіймала на час звільнення);
-          стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за весь час вимушеного прогулу з урахуванням усіх надбавок та премій, виплачених працюючим прокурорам, з моменту її звільнення, а саме з 14.12.2019, по день поновлення на посаді.
Позовні вимоги обґрунтовано незгодою позивачки з прийнятим відповідачем наказом від 21 грудня 2019 року № 2122ц про її звільнена з займаної посади прокурора та органів прокуратури.
Відповідач у відзиві на позовну заяву заперечував проти позову та вказав, що звільнення позивача було правомірним.
Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 22 травня 2025 року адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано наказ Генерального прокурора від 21.12.2019 №2122ц про звільнення ОСОБА_1 з посади прокурора другого відділу організації процесуального керівництва у кримінальних провадженнях досудове розслідування у яких здійснюється слідчими територіальна управлінь Державного бюро розслідувань, управління організації процесуального керівництва досудовим розслідуванням, яке здійснюється слідчими територіальних управлінь Державного бюро розслідувань Департаменту організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням кримінальних правопорушень та підтримання публічного обвинувачення у кримінальних провадженнях Державного бюро розслідувань нагляду за додержанням законів його оперативними підрозділами Генеральної прокуратури України. Поновлено ОСОБА_1 в Генеральній прокуратурі України на посаді прокурора другого відділу організації процесуального керівництва у кримінальних провадженнях досудове розслідування у яких здійснюється слідчими територіальна управлінь Державного бюро розслідувань, управління організації процесуального керівництва досудовим розслідуванням, яке здійснюється слідчими територіальних управлінь Державного бюро розслідувань Департаменту організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням кримінальних правопорушень та підтримання публічного обвинувачення у кримінальних провадженнях Державного бюро розслідувань нагляду за додержанням законів його оперативними підрозділами Генеральної прокуратури України з 24.12.2019. Стягнуто з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у порядку та за алгоритмом, визначеним постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 за №100, за період 25.12.2019 по 22.05.2025 в сумі 1954664,35 грн, з вирахуванням при виплаті встановлених законом податків і зборів. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись з судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.
Апеляційну скаргу обґрунтовано тим, що рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права та неповного з`ясування обставин у справі. Апелянт зазначає, що оскільки наказом Генерального прокурора від 21.12.2019 № 2122ц ОСОБА_1 звільнено з посади прокурора другого відділу Генеральної прокуратури України на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» з 24.12.2019, то останній її робочий день, за який вона отримала заробітну плату, був 24.12.2019, а фактично звільненою вона вважається з 25.12.2019. Отже, до 24.12.2019 включно ОСОБА_1 продовжувала перебувати на посаді. Таким чином, останнім робочим днем ОСОБА_1 є 24.12.2019, а звільненою вона вважається з 25.12.2019. Натомість суд першої інстанції, правильно вказавши в рішенні, що позивача звільнено з займаної посади з 24.12.2019, який в свою чергу є останнім робочим днем позивачки, помилково виснував, що ОСОБА_1 підлягає поновленню з 24.12.2019. За таких обставин у суду першої інстанції не було жодних правових підстав для поновлення ОСОБА_1 в органах прокуратури з 24.12.2019. Внаслідок порушення наведених норм матеріального права судом безпідставно поновлено позивача на посаді з 24.12.2019.
Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду - зміні.
Згідно з ч.4 статті 317 КАС України, зміна судового рішення може полягати в доповнені або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 з 29.07.2010 по листопад 2019 року безперервно працювала в органах прокуратури України на різних посадах.
Зокрема, останньою посадою, яку займала позивачка (згідно з наказом Генерального прокурора України від 10.12.2019 № 1884ц) була посада прокурора другого відділу організації процесуального керівництва у кримінальних провадженнях досудове розслідування у яких здійснюється слідчими територіальна управлінь Державного бюро розслідувань, управління організації процесуального керівництва досудовим розслідуванням, яке здійснюється слідчими територіальних управлінь Державного бюро розслідувань Департаменту організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням кримінальних правопорушень та підтримання публічного обвинувачення у кримінальних провадженнях Державного бюро розслідувань нагляду за додержанням законів його оперативними підрозділами Генеральної прокуратури України.
25 вересня 2019 року набрав чинності Закон України від 19 вересня 2019 року № 113-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» (далі Закон № 113-ІХ; тут і далі у редакції, яка діяла на дату видання спірного наказу), відповідно до пункту 6 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» якого з дня набрання чинності цим Законом усі прокурори Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур вважаються такими, що персонально попереджені у належному порядку про можливе майбутнє звільнення з посади на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру».
У жовтні 2019 року позивачкою на ім`я Генерального прокурора було подано заяву про переведення на посаду прокурора в Офісі Генерального прокурора та про намір пройти атестацію.
Проте, згідно з наказом Генерального прокурора від 21 грудня 2019 року № 2122ц позивачка звільнена з посади прокурора другого відділу організації процесуального керівництва у кримінальних провадженнях досудове розслідування у яких здійснюється слідчими територіальна управлінь Державного бюро розслідувань, управління організації процесуального керівництва досудовим розслідуванням, яке здійснюється слідчими територіальних управлінь Державного бюро розслідувань Департаменту організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням кримінальних правопорушень та підтримання публічного обвинувачення у кримінальних провадженнях Державного бюро розслідувань нагляду за додержанням законів його оперативними підрозділами Генеральної прокуратури України, на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону № 1697-VII з 24 грудня 2019 року.
Підставою для видання цього наказу стало рішення кадрової комісії № 2 від 10 грудня 2019 року № 19, відповідно до якого прокурор другого відділу організації процесуального керівництва у кримінальних провадженнях досудове розслідування у яких здійснюється слідчими територіальна управлінь Державного бюро розслідувань, управління організації процесуального керівництва досудовим розслідуванням, яке здійснюється слідчими територіальних управлінь Державного бюро розслідувань Департаменту організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням кримінальних правопорушень та підтримання публічного обвинувачення у кримінальних провадженнях Державного бюро розслідувань нагляду за додержанням законів його оперативними підрозділами Генеральної прокуратури України ОСОБА_1 неуспішно пройшла атестацію.
Поряд з цим, рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва № 640/4049/20 від 20.10.2020, яке набрало законної сили, адміністративний позов ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора задоволено та рішення кадрової комісії № 2 від 10.12.2019 про неуспішне проходження нею атестації, на підставі якого Генеральним прокурором видано наказ від 21.12.2019 № 2122ц про звільнення позивача з посади прокурора, визнано протиправним і скасовано.
Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 06.04.2021 у справі №640/4049/20 вказане рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 20.10.2020 залишено без змін, а апеляційна скарга Офісу Генерального прокурора - без задоволення.
В подальшому Офісом Генерального прокурора у справі № 640/4049/20 подано касаційну скаргу, яку 28.04.2022 залишено без задоволення постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду. Відповідно рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 20.10.2020 і постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 06.04.2021 у справі № 640/4049/20 залишено без змін.
З огляду на протиправність рішення кадрової комісії № 2 від 10.12.2019 про неуспішне проходження нею атестації, що згодом було встановлено рішеннями судів в адміністративній справі № 640/4049/20, позивач також вважає протиправним прийнятий на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» наказ Генерального прокурора №2122ц від 21.12.2019 про її звільнення з органів прокуратури, в зв`язку з чим звернулась до суду з даним позовом.
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що рішення другої кадрової комісії від 10.12.2019 №19 про неуспішне проходження ОСОБА_1 атестації, як передумови прийняття спірного у даній адміністративній справі наказу від 21.12.2019 №2122ц про її звільнення позивача з посади прокурора, визнано протиправним і скасовано згідно з рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва №640/4049/20 від 20.10.2020, залишеним без змін постановами Шостого апеляційного адміністративного суду від 06.04.2021 та Верховного Суду від 28.04.2022, тому оскаржуваний наказ є протиправним.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Враховуючи, що рішення суду першої інстанції оскаржується відповідачем лише в частині дати поновлення ОСОБА_1 на посаді, саме в цій частині судове рішення переглядається судом апеляційної інстанції.
Колегія суддів частково не погоджується висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.
Відповідно до ч. 1 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.
Відтак, на орган, що розглядає трудовий спір, у разі з`ясування обставин незаконного звільнення працівника, покладається обов`язок поновлення такого працівника на попередній роботі.
Згідно позиції Верховного Суду України, що викладена у постанові від 16.10.2012 у справі №21-267а12, а також Верховного Суду, викладеної, зокрема, у постановах від 24.02.2021 у справі №821/358/16, від 11.02.2021 у справі №640/21065/18, від 20.01.2021 у справі №640/18679/18, закон не наділяє орган, який розглядає трудовий спір, повноваженнями на обрання іншого способу захисту трудових прав, ніж зазначені в ч. 1 ст. 235, ст. 240-1 КЗпП України, а отже, установивши, що звільнення відбулося із порушенням установленого законом порядку, суд зобов`язаний поновити працівника на попередній роботі.
Враховуючи, що наказом Генерального прокурора від 21.12.2019 № 2122ц ОСОБА_1 звільнено з посади прокурора другого відділу Генеральної прокуратури України на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» з 24.12.2019, то останній її робочий день, за який вона отримала заробітну плату, був 24.12.2019, а фактично звільненою вона вважається з 25.12.2019. 
Отже, до 24.12.2019 включно ОСОБА_1 продовжувала перебувати на посаді. Таким чином, останнім робочим днем ОСОБА_1 є 24.12.2019, а звільненою вона вважається з 25.12.2019. 
Натомість суд першої інстанції, правильно вказавши в рішенні, що позивача звільнено з займаної посади з 24.12.2019, який в свою чергу є останнім робочим днем позивачки, помилково виснував, що ОСОБА_1 підлягає поновленню з 24.12.2019. 
Таким чином, оскільки суд дійшов висновку про незаконне звільнення позивача з 24.12.2019 відповідно до наказу Генерального прокурора від 21.12.2019 №2122ц про звільнення ОСОБА_1 з посади, який визнаний судом протиправним та скасований, тому ОСОБА_1 необхідно поновити на попередній посаді саме з 25.12.2019.
Колегія суддів зазначає, що позивач у судовому засіданні не заперечувала проти задоволення апеляційної скарги.
Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.
Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 року, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи
Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення
За таких обставин, колегія суддів дійшла до висновку про наявність підстав для зміни рішення суду першої інстанції в частині дати поновлення позивача на посаді.
Керуючись ст. ст. 242, 243, 251, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів -
П О С Т А Н О В И Л А :
Апеляційну скаргу Офісу Генерального прокурора - задовольнити.
Рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 22 травня 2025 року - змінити, зазначивши в мотивувальній та резолютивній частинах даного рішення дату поновлення ОСОБА_1 на посаді з 25.12.2019.
В іншій частині рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 22 травня 2025 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена в порядку та строки, встановлені ст.ст.  328,  329 КАС України.
Повний текст постанови виготовлено 22.09.2025.
Головуючий суддя:                                                                                        А.Ю. Кучма 
Судді:                                                                                                                В.О. Аліменко

                                                                                                                          Л.В. Бєлова