ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
17 вересня 2025 року
м. Київ
 
справа № 755/9901/22
провадження № 61-2234св25
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Червинської М. Є.,
суддів: Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В. (суддя-доповідач), Коротуна В. М.,                 Тітова М. Ю.,
 
учасники справи:
позивач -     ОСОБА_1 , 
відповідач -   ОСОБА_2 ,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_3 , в інтересах якого діє його представник - адвокат Кучеренко Олександр Ігорович, на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 13 вересня 2023 року у складі судді Гончарука В. П.та постанову Київського апеляційного суду від                28 лютого 2024 року у складі колегії суддів: Рейнарт І.М., Борисової О. В., Ратнікової В. М.,
ВСТАНОВИВ:
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
У жовтні 2022 року    ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до                        ОСОБА_2 про дострокове розірвання договору та повернення майна.
В обґрунтування позову посилався на те, що 18 жовтня 2019 року між ним як продавцем та  ОСОБА_2  як покупцем був укладений договір купівлі-продажу автомобіля на умовах розстрочення № 136574 (далі - Договір), відповідно до якого він зобов`язався передати у власність відповідачу автомобіль марки «Volkswagen Passat», а відповідач зобов`язався прийняти і сплатити вартість автомобіля на умовах, передбачених цим договором. 
 
Згідно з додатком № 1 до Договору та акту прийому-передачі від 18 жовтня 2019 року продавець передав, а покупець прийняв автомобіль марки «Volkswagen Passat 2.0 diesel», д.н.з. НОМЕР_1 , номер кузова  НОМЕР_2 , сірого кольору, 2013 року випуску, з пробігом                       144 000 км.
 
Позивач зазначав, що відповідно пункту 2.1 Договору вартість автомобіля складала 327 470 грн з урахуванням ПДВ, що еквівалентно 13 000 дол. США на момент його укладення. 
 
Відповідно до пункту 2.2 Договору відповідач протягом трьох робочих днів з моменту його укладення мав сплатити йому частину вартості автомобіля у розмірі 100 760 грн, що еквівалентно 4 000 дол. США, а залишок вартості автомобіля у розмірі 226 710 грн ОСОБА_2  зобов`язався сплачувати рівними частинами, по 56 678 грн щомісячно протягом чотирьох календарних місяців, що еквівалентно 2 250 дол. США, починаючи з 01 листопада 2019 року та не пізніше 20 числа поточного місяця, за який здійснюється оплата.
 
Однак, відповідачем було сплачено лише 4 000 дол. США при отриманні автомобіля, 20 листопада 2019 року - 2 250 дол. США, а 27 грудня                                2019 року - 2 300 дол. США.
 
У подальшому ОСОБА_2 перестав здійснювати виплати за Договором.
 
07 вересня 2022 року відповідачу було направлено повідомлення із пропозицією сплатити борг, а у разі несплати вважати таке повідомлення повідомленням про односторонню відмову від Договору, однак повідомлення відповідачем отримано не було.
Посилаючись на викладені обставини,  ОСОБА_3 просив розірвати договір купівлі-продажу автомобіля на умовах розстрочення № 136574 від 18 жовтня 2019 року та зобов`язати відповідача повернути автомобіль «Volkswagen Passat2.0 diesel», д.н.з. НОМЕР_1 , номер кузова  НОМЕР_2 ,сірого кольору, 2013 року випуску.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 13 вересня 2023 року у задоволенні позову відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що стороною позивача не заперечується той факт, що транспортний засіб був переданий покупцеві та перебуває у його володінні та користуванні, за транспортний засіб відповідно договору купівлі-продажу автомобіля продавцю покупцем було сплачено                        8 550,00 доларів США, у зв`язку з чим способом захисту, який належним чином захистить саме право позивача на отримання грошових коштів від покупця, є позовна вимога про стягнення неотриманих коштів та штрафних санкцій за спірним договором.
На підставі викладеного, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову у зв`язку з обранням позивачем неефективного способу захисту свого порушеного права.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції,       ОСОБА_4 в особі представника - адвоката Кучеренка О. І. звернувся до суду з апеляційною скаргою.
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постановою Київського апеляційного суду від 28 лютого 2024 року апеляційну скаргу представника      ОСОБА_3 - адвоката Кучеренка О. І. залишено без задоволення, а рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 13 вересня 2023 року - без змін.
Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, зазначивши, що вони відповідають встановленим обставинам справи та нормам матеріального і процесуального права, а передбачених законом підстав для скасування рішення місцевого суду при апеляційному розгляді не встановлено.
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
23 лютого 2025 року ОСОБА_3 , в інтересах якого діє його представник - адвокат Кучеренко О. І., звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 13 вересня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 28 лютого 2024 року.
У касаційній скарзі заявник просить суд касаційної інстанції скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що судами попередніх інстанцій оскаржені судові рішення ухвалені з порушенням норм матеріального та процесуального права, без повного дослідження усіх доказів та обставин, що мають значення для справи, а також без урахування правових висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах.
 
Доводи інших учасників справи
 
Інші учасники справи не скористались своїм правом на подання до суду своїх заперечень щодо змісту і вимог касаційної скарги, відзиву на касаційну скаргу до касаційного суду не направили.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
 
Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
Ухвалою Верховного Суду від 06 березня 2025 року відкрито касаційне провадження за поданою касаційною скаргою та витребувано матеріали цивільної справи.
 
19 березня 2025 року матеріали цивільної справи надійшли до Верховного Суду.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Судами встановлено, що 18 жовтня 2019 року між ОСОБА_3 (продавець) та ОСОБА_2 (покупець) був укладений договір купівлі-продажу автомобіля на умовах розстроченням оплати № 136574, відповідно до пункту 1.1 якого продавець зобов`язався передати у власність покупцеві автомобіль торгової марки «Volkswagen Passat», а покупець зобов`язався прийняти і сплатити автомобіль на умовах, передбачених цим договором.
Відповідно до специфікації на автомобіль, яка є додатком № 1 до вказаного договору, предметом договору є автомобіль «Volkswagen Passat 2.0 diesel», д.н.з. НОМЕР_1 , номер кузова       НОМЕР_2 , сірого кольору, 2013 року випуску.
Згідно з актом прийому-передачі автомобіля від 18 жовтня 2019 року за договором, на виконання його умов, продавець передав, а покупець прийняв зазначений автомобіль.
Відповідно до пункту 2.1 договору вартість автомобіля на момент його укладення складає 327 470 грн з урахуванням ПДВ. Вказана сума на момент підписання цього договору є еквівалентом 13 000 доларів США по курсу продажу долара США відносно гривні, який встановлено ПАТ КБ «Приватбанк» і опубліковано на сайті privatbank.ua. На момент укладення цього договору банківський курс долара США складає 25,19 грн.
Згідно з пунктом 2.2 договору покупець сплачує продавцеві суму, вказану в                пункті 2.1 цього договору, на умовах розстрочення платежу таким чином: протягом трьох робочих днів з моменту укладення цього договору покупець сплачує продавцеві частину від роздрібної вартості автомобіля, яка вказана у пункті 2.1 договору, у розмірі 100 760 грн, що є еквівалентом 4 000 доларів США (пункт 2.2.1); залишок вартості автомобіля у розмірі 226 710 грн сплачує рівними частинами протягом чотирьох календарних місяців по 56 678 грн, що є еквівалентом 2 250 доларів США щомісячно, починаючи з 01 листопада                 2019 року (пункт 2.2.2). Вказану суму щомісячного платежу покупець зобов`язався оплачувати продавцеві не пізніше 20 числа поточного місяця, за який здійснюється оплата.
Згідно записів, зроблених на додатку до договору (специфікації на Автомобіль), та не заперечується сторонами, відповідачем було сплачено 4 000 доларів США в момент придбання автомобіля, а також 20 листопада 2019 року -                                                2 250 доларів США та 27 грудня 2019 року - 2 300 доларів США.
Всього ОСОБА_2 оплачено 8 550 доларів США.
У пункті 3.1. договору сторони визначили, що право власності на автомобіль переходить від продавця до покупця з моменту повної оплати покупцем вартості автомобіля згідно пункту 2.1. цього Договору.
Відповідно до пункту 5.1 договору за невиконання (неналежне виконання) умов цього Договору сторони несуть відповідальність, передбачену чинним законодавством України.
Згідно з пунктом 5.2 договору у разі не виконання або неналежного виконання умов цього договору покупцем, продавець має право в односторонньому порядку відмовитись від умов цього договору. Договір у такому разі вважається розірваним з моменту отримання покупцем повідомлення про відмову продавця від Договору. 
07 вересня 2022 року адвокат Кучеренко О. І., діючи в інтересах ОСОБА_3 , направив на адресу ОСОБА_2 , зазначену у договорі, повідомлення, у якому останньому пропонувалось сплатити 4 500 доларів США (в гривнях в еквіваленті до курсу долара США на дату сплати) заборгованості за договором без сплати штрафних санкцій протягом п`яти днів з дати отримання цього повідомлення. У разі несплати, з наступного дня після спливу строку зазначеної пропозиції для повної оплати за автомобіль, зазначене є повідомленням продавця про односторонню відмову від договору, передбачену пунктом 5.2 договору та відповідно до статті 695 ЦК України, у зв`язку з чим продавець вимагає негайно повернути автомобіль. 
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. 
Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Відповідно до частини другої статті 2 ЦПК України суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. 
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення не відповідають.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
 
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково.
 
Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.
 
Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).
 
Приватноправовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (постанова Верховного Суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23), постанова Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22)).
Посилаючись на неналежне виконання ОСОБА_2 своїх договірних зобов`язань,   ОСОБА_3 просив суд розірвати договір купівлі-продажу автомобіля на умовах розстрочення № 136574 від 18 жовтня 2019 року та зобов`язати відповідача повернути автомобіль «Volkswagen Passat2.0 diesel», д.н.з. НОМЕР_1 , номер кузова  НОМЕР_2 ,сірого кольору, 2013 року випуску.
Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (стаття 509 ЦК України). 
 
Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. 
 
Згідно з частиною першою статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). 
 
Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України). 
 
У частині першій статті 611 ЦК України визначено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору, зміна умов зобов`язання, сплата неустойки, відшкодування збитків та моральної шкоди. 
 
Відповідно до статті 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим. 
 
За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (частина перша статті 655 ЦК України).
 
Відповідно до частини першої статті 691 ЦК Українипокупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, або, якщо вона не встановлена у договорі і не може бути визначена виходячи з його умов, - за ціною, що визначається відповідно до статті 632 цього Кодексу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу.
 
Згідно з частинами першою-третьою статті 692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу. У разі прострочення оплати товару продавець має право вимагати оплати товару та сплати процентів за користування чужими грошовими коштами.
 
Відповідно до частини четвертої статті 692 ЦК України, якщо покупець відмовився прийняти та оплатити товар, продавець має право за своїм вибором вимагати оплати товару або відмовитися від договору купівлі-продажу.
 
Відмовляючи у задоволенні позову, суди попередніх інстанцій виходили із                               положень статті 692 ЦК України і правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 вересня 2020 року у справі                                      № 916/667/18, відповідно до змісту якого такий спосіб захисту, як розірвання договору, що вже частково виконаний з боку продавця, який передав товар покупцю, і який його прийняв, не відповідає суті порушення договору, що полягає в несплаті грошових коштів. Якщо порушення права продавця полягає в тому, що він не отримав грошових коштів, то способу захисту, який належним чином захистить саме це право, відповідає позовна вимога про стягнення неотриманих коштів.
 
Проте, такі висновки судів першої та апеляційної інстанцій є помилковими з наступних підстав.
У справі, яка переглядається, встановлено, що згідно з пунктом 2.2 договору купівлі-продажу автомобіля покупець сплачує продавцеві суму, вказану в пункті 2.1 цього договору, на умовах розстрочення платежу таким чином: протягом трьох робочих днів з моменту укладення цього договору покупець сплачує продавцеві частину від роздрібної вартості автомобіля, яка вказана у пункті 2.1 договору, у розмірі 100 760 грн, що є еквівалентом 4 000 доларів США (пункт 2.2.1); залишок вартості автомобіля у розмірі 226 710 грн сплачує рівними частинами протягом чотирьох календарних місяців по 56 678 грн, що є еквівалентом 2 250 доларів США щомісячно, починаючи з 01 листопада               2019 року (пункт 2.2.2). 
У відповідності до частини першої статті 695 ЦК  України договором купівлі-продажу може бути передбачено оплату товару з розстроченням платежу.  При цьому істотними умовами такого договору є ціна товару, порядок, строки і розміри платежів.
 
Якщо покупець не здійснив у встановлений договором строк чергового платежу за проданий з розстроченням платежу і переданий йому товар, продавець має право відмовитися від договору і вимагати повернення проданого товару (частина друга статті 695 ЦК  України).

 
Відповідно до обставин цієї справи договір купівлі-продажу автомобіля укладений між сторонами на умовах розстрочення оплати.
 
Верховний Суд у складі палати для розгляду справ щодо корпоративних спорів, корпоративних прав та цінних паперів Касаційного господарського суду у постанові від 07 жовтня 2021 року у справі № 925/1382/19 зазначив, що правова позиція, викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від            08 вересня 2020 року у справі № 916/667/18 про безальтернативність вимог про оплату товару та сплату процентів за користування чужими грошовими коштами як способу захисту порушеного права продавця, який не отримав/не повністю отримав оплату за частку, не підлягає застосуванню до правовідносин, які виникли на підставі договору купівлі-продажу частки у кредит.
 
У справі № 916/667/18 спір виник стосовно договору купівлі-продажу корпоративних прав, яким було передбачено, що розрахунки між сторонами були проведені до укладення договору, тобто до правовідносин підлягала застосуванню стаття 692 ЦК України, тоді як у справі, що розглядається, у договорі передбачався продаж товару з розстроченням платежу, а тому застосуванню підлягала не тільки стаття 692, але й стаття 695 ЦК України як спеціальна норма, а також умови договору купівлі-продажу автомобіля, зокрема пункт 5.2.
 
Наявність способу захисту у вигляді права вимагати оплати товару  (стаття 692 ЦК України) не свідчить про те, що, враховуючи правову природу договору з розстроченням платежу, особа як його сторона не може вимагати захисту свого права на підставі статті 651, частини другої статті 695 ЦК України. Ефективний спосіб захисту в такому разі визначає сам позивач. 
 
До схожих правових висновків дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 02 квітня 2025 року у справі № 523/19764/21 (провадження № 61-10709св24).
 
Отже, суд першої інстанції неправильно застосував норму матеріально права та висновки Великої Палати Верховного Суду, внаслідок чого помилково відмовив у задоволенні позову у зв`язку із неналежним способом захисту. 
Суд апеляційної інстанції при апеляційному перегляді справи вказані недоліки місцевого суду не виправив.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги 
У пункті 1 частини третьої статті 411 ЦПК України визначено, що підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.
Згідно з частиною четвертою статті 411 ЦПК України справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.
За викладених обставин судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій підлягають скасуванню з направленням справи для нового розгляду до суду першої інстанції.
 
Розподіл судових витрат не здійснюється, оскільки Верховний Суд направляє справу на новий розгляд, не ухвалюючи судового рішення по суті спору.
 
Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_3 , в інтересах якого діє його представник - адвокат Кучеренко Олександр Ігорович, задовольнити частково.
 
Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 13 вересня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 28 лютого 2024 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.  
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                    М. Є. Червинська
Судді:                                                                              А. Ю. Зайцев 
 Є. В. Коротенко 
 В. М. Коротун
 М. Ю. Тітов