ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
02 жовтня 2025 року 
м. Київ
справа № 420/20518/23
адміністративне провадження № К/990/10500/24 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
судді-доповідача - Мельник-Томенко Ж. М.,
суддів - Жука А. В., Загороднюка А. Г.,
розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 , військової частини НОМЕР_2 про визнання протиправним та скасування наказу та зобов`язання вчинити певні дії, провадження в якій відкрито, 
за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 27.10.2023 (суддя - Бутенко А. В.) та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 29.02.2024 (колегія суддів у складі: Крусяна А. В., Осіпова Ю. В., Скрипченка В. О.),
УСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог та їхнє обґрунтування
У серпні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до військової частини НОМЕР_1 , військової частини НОМЕР_2 , у якому просив: визнати протиправним та скасувати пункт 3 наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 27.07.2022 № 14; визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо позбавлення ОСОБА_1 додаткової винагороди відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» (далі - Постанова № 168) за липень 2022 року; зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати ОСОБА_1 додаткову винагороду відповідно до Постанови № 168 за липень 2022 року шляхом видання відповідного наказу; зобов`язати військову частину НОМЕР_2 виплатити ОСОБА_1 додаткову винагороду відповідно до Постанови № 168 за липень 2022 року.
На обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач, колишній військовослужбовець військової частини НОМЕР_1 був виключений зі списків особового складу військової частини з 23.05.2023 відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 . Водночас, на думку позивача, при звільненні з ним не було проведено повного розрахунку по грошовому забезпеченню, зокрема щодо виплати додаткової винагороди у розмірі 30 000 гривень за липень 2022 року. Так, на підставі наказу командира військової частини НОМЕР_1 (з основної діяльності) від 27.07.2022 № 14 позивачу вирішено не вплачувати додаткову грошову винагороду, передбачену Постановою № 168 з підстав перебування на військовій службі у нетверезому стані. 
Установлені судами попередніх інстанцій обставини справи
ОСОБА_1 проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 .
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 (з основної діяльності) від 27.07.2022 № 14 доручено помічнику начальника командного пункту військової частини НОМЕР_3 підготувати клопотання до оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » про притягнення до дисциплінарної відповідальності ОСОБА_1 , накладення на нього дисциплінарного стягнення - «пониження у військовому званні на один ступінь» за перебування на території військової частини в стані алкогольного сп`яніння; доручено не виплачувати ОСОБА_1 додаткову грошову винагороду за липень 2022 року в повному розмірі та премію за липень 2022 року в повному розмірі.
Відповідно до витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 23.05.2023 № 146, ОСОБА_1 , звільненого наказом Командувача військ оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » (по особовому складу) від 19.05.2023 № 225 з військової служби за підпунктом «г» пункту 3 частини п`ятої статті 26 Закону України від 25.03.1992 № 2232-XII «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі - Закон № 2232-XII), виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення.
13.07.2023 представник позивача звернувся до військової частини НОМЕР_1 із запитом щодо надання у письмовому вигляді інформації щодо ОСОБА_1 по формі визначеній у Додатку 14 до Правил організації фінансового забезпечення військових частин, установ, організацій Збройних Сил України та Державної спеціальної служби транспорту, затверджених наказом Міністерства оборони України від 22.05.2017 № 280 (картка особового рахунку військовослужбовця) за період з 01.01.2020 по 23.05.2023 включно; копії витягу із наказу командира військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати ОСОБА_1 додаткової винагороди, передбаченої Постановою № 168, за серпень 2022 року; копії витягу із наказу командира військової частини НОМЕР_1 щодо притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності у серпні 2022 року; копії витягу із наказу командира військової частини НОМЕР_1 про зарахування ОСОБА_1 до списків особового складу військової частини НОМЕР_1 , копії витягу із наказу (наказів) командира військової частини НОМЕР_1 про призначення на посаду (посади) протягом часу проходження ОСОБА_1 військової служби у військовій частині НОМЕР_1 .
Відповіді на запит до моменту подання цього позову отримано не було.
Уважаючи протиправними дії військової частини НОМЕР_1 , військової частини НОМЕР_2 щодо не нарахування та невиплати додаткової грошової винагороди за липень 2022 року, позивач звернувся до суду з цим позовом.
Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 27.10.2023, залишеним без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 29.02.2024, у задоволенні позову відмовлено.
Відмовляючи у задоволенні позову, суди попередніх інстанцій дійшли висновку щодо відсутності правових підстав для нарахування та виплати позивачу додаткової винагороди, відповідно до Постанови № 168, у зв`язку із перебуванням його на службі у стані алкогольного сп`яніння.
При цьому судами попередніх інстанцій зазначено, що прийняття Міністром оборони України рішення від 25.03.2002 № 248/1298 та розпорядження від 23.06.2022 № 912/з/29 узгоджується з повноваженнями, визначеними пунктом 17 Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 № 260 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 26.06.2018 за № 745/32197 (далі - Порядок № 260), а тому відповідні рішення підлягають урахуванню при вирішення питання про виплату додаткової допомоги, передбаченої Постановою № 168.
Короткий зміст та обґрунтування вимог касаційної скарги
Не погоджуючись з рішеннями судів попередніх інстанцій, позивач звернувся до суду з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, просить їх скасувати та прийняти нове рішення, яким визнати протиправним та скасувати пункт 3 наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 27.07.2022 № 14; визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо позбавлення ОСОБА_1 додаткової винагороди відповідно до Постанови № 168 за липень 2022 року; зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати ОСОБА_1 додаткову винагороду відповідно до Постанови № 168 за липень 2022 року шляхом видання відповідного наказу; зобов`язати військову частину НОМЕР_2 виплатити ОСОБА_1 додаткову винагороду відповідно до Постанови № 168 за липень 2022 року.
Підставою касаційного оскарження скаржник зазначає пункт 3 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).
Обґрунтовуючи посилання на пункт 3 частини четвертої статті 328 КАС України, скаржник указує на відсутність правового висновку Верховного Суду щодо застосування пунктів 1, 2-1 Постанови №  168 та у цілому Окремого доручення Міністра оборони України від 23.06.2022 № 912/з/29, у контексті правовідносин, які виникають між військовослужбовцями Збройних Сил та командуванням військових частин у зв`язку з використанням зазначеного Окремого доручення для визначення порядку і умов виплати додаткової винагороди згідно з пунктом 2-1 Постанови №  168.
На думку скаржника, помилка судів при застосуванні відповідних норм права полягає у неврахуванні факту відсутності державної реєстрації Окремого доручення в Міністерстві юстиції України як нормативно правового акту Міністерства оборони України у встановленому порядку, а отже й неможливість застосування указаного акту до врегулювання спірних відносин. Також, на його думку, положення пунктів 1 та 2-1 Постанови № 168 повинні застосовуватися самостійно, на їх виконання Міністерством Оборони України мало б прийняти нормативно-правовий акт та зареєструвати його у Міністерстві юстиції України, проте цього зроблено не було, а відтак, Міністерство оборони України станом на дату виникнення спору не скористалося правом на врегулювання правовідносин щодо виплати додаткової винагороди, відповідно, військові частини були зобов`язані керуватися виключно положенням Постанови № 168, у яких відсутні положення про невключення до наказу чи іншу форму позбавлення права на отримання додаткової винагороди.
Скаржник наголошує, що Окреме доручення установлює нові правові норми щодо підстав не виплати спірної додаткової винагороди, а тому підлягає державній реєстрації в Міністерстві юстиції України як нормативно правовий акт Міністерства оборони України. Водночас Окреме доручення Міністерства оборони України від 23.06.2022 № 912/з/29 не є нормативно правовим актом, зареєстрованим у встановленому порядку. Таким чином, позбавлення особи додаткової винагороди на підставі такого документа, що не зареєстрований у встановленому порядку, на думку скаржника, суперечить Конституції України, що зумовлює протиправність як досліджуваних дій військової частини НОМЕР_1 , так і протиправність оскаржуваного пункту наказу командира військової частини НОМЕР_1 (з основної діяльності) від 27.07.2022 № 14.
Позиція інших учасників справи
Військова частина НОМЕР_4 у відзиві на касаційну скаргу просить залишити її без задоволення, а рішення судів попередніх інстанцій - без змін.
Від військової частини НОМЕР_1 відзиву на касаційну скаргу не надходило. Відповідно до частини четвертої статті 338 КАС України відсутність відзиву на касаційну скаргу не перешкоджає перегляду рішень судів першої та апеляційної інстанцій.
Рух касаційної скарги
19.03.2024 до Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 27.10.2023 та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 29.02.2024.
Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19.03.2024 визначено склад колегії суддів, а саме: головуючу суддю (суддю-доповідача) Мельник-Томенко Ж. М., суддів Жука А. В., Мартинюк Н. М. для розгляду судової справи № 420/20518/23.
Розпорядженням заступника керівника апарату Верховного Суду - керівника секретаріату Касаційного адміністративного суду від 01.04.2024 № 392 призначено повторний автоматизований розподіл судової справи № 420/20518/23 у зв`язку з відпусткою судді Жука  А.  В., який входить до складу постійної колегії суддів, з метою дотримання строків розгляду справи.
Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями 01.04.2024 визначено склад колегії суддів, а саме: головуючу суддю (суддю-доповідача) Мельник-Томенко  Ж.  М., суддів Загороднюка А. Г., Мартинюк Н. М. для розгляду судової справи №  420/20518/23.
Ухвалою Верховного Суду від 01.04.2024 відкрито касаційне провадження за скаргою ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 27.10.2023 та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 29.02.2024.
Ухвалою Верховного Суду від 01.10.2025 закінчено підготовку цієї справи до касаційного розгляду та призначено її касаційний розгляд в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Розпорядженням заступника керівника апарату Верховного Суду - керівника секретаріату Касаційного адміністративного суду від 01.10.2025 № 1233 призначено повторний автоматизований розподіл судової справи № 420/20518/23 у зв`язку з відпусткою судді Мартинюк  Н. М., яка входить до складу постійної колегії суддів, з метою дотримання строків розгляду справи.
Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 01.10.2025 визначено склад колегії суддів, а саме: головуючу суддю (суддю-доповідача) Мельник-Томенко  Ж.  М., суддів Жука А. В., Загороднюка А. Г. для розгляду судової справи №  420/20518/23.
ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Релевантні джерела права й акти їхнього застосування
Згідно з частиною п`ятою статті 17 Конституції України держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.
Частиною другою статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з частинами першою, другою, третьою статті 1 Закону № 2232-XII захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями. Військовий обов`язок включає: підготовку громадян до військової служби; приписку до призовних дільниць; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.
За приписами статті 2 Закону № 2232-XII передбачено, що військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Проходження військової служби здійснюється, зокрема, громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.
Статтею 3 Закону № 2232-XII передбачено, що правовою основою військового обов`язку і військової служби є Конституція України, цей Закон, Закон України «Про оборону України», «Про Збройні Сили України», «Про мобілізаційну підготовку і мобілізацію», інші закони України, а також прийняті відповідно до них укази Президента України та інші нормативно-правові акти щодо забезпечення обороноздатності держави, виконання військового обов`язку, проходження військової служби, служби у військовому резерві та статусу військовослужбовців, а також міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини 1 статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» постановлено ввести в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб.
Указами Президента України строк дії режиму воєнного стану неодноразово продовжувався.
На виконання Указів Президента України від 24.02.2022 № 64 «Про введення воєнного стану в Україні» та № 69 «Про загальну мобілізацію», Кабінетом Міністрів України 28.02.2022 прийнята Постанова № 168.
За приписами пункту 1 Постанови № 168 установлено, що на період дії воєнного стану військовослужбовцям Збройних Сил, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Головного управління розвідки Міністерства оборони, Національної гвардії, Державної прикордонної служби, Управління державної охорони, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, Державної спеціальної служби транспорту, військовим прокурорам Офісу Генерального прокурора, особам рядового і начальницького складу Державної служби з надзвичайних ситуацій, співробітникам Служби судової охорони, особам начальницького складу управління спеціальних операцій Національного антикорупційного бюро та поліцейським, а також особам рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби, які несуть службу в органах і установах зазначеної Служби в межах територіальних громад, які розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій або перебувають в тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні), виплачується додаткова винагорода в розмірі до 30000 гривень пропорційно в розрахунку на місяць (крім осіб рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби, яким така винагорода виплачується пропорційно часу проходження служби в розрахунку на місяць), а тим з них, які беруть безпосередню участь у бойових діях або забезпечують здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів (у тому числі військовослужбовцям строкової служби), - розмір цієї додаткової винагороди збільшується до 100 000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах. Нарахування та сплата податків, зборів, внесків до відповідних бюджетів здійснюється у порядку, визначеному законодавством як для грошового забезпечення. Виплата такої додаткової винагороди здійснюється на підставі наказів командирів (начальників).
Відповідно до пункту 2-1 Постанови № 168 установлено, що порядок і умови виплати додаткової винагороди, а також одноразової грошової допомоги, передбачених цією постановою, визначаються керівниками відповідних міністерств та державних органів.
Згідно з частиною першою статті 9 Закону України від 20.12.1991 № 2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон № 2011-XII) держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері праці та соціальної політики, інші центральні органи виконавчої влади відповідно до їх компетенції розробляють та вносять у встановленому порядку пропозиції щодо грошового забезпечення військовослужбовців. 
Відповідно до частин другої, третьої статті 9 Закону № 2011-XII до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.
Згідно з частиною четвертою статті 9 Закону № 2011-XII грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності. Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України. Порядок і розміри грошового забезпечення військовослужбовців, відряджених до державних органів, підприємств, установ, організацій, а також державних та комунальних навчальних закладів для виконання завдань в інтересах оборони держави та її безпеки із залишенням на військовій службі, визначаються Кабінетом Міністрів України.
Пунктом 2 розділу І Порядку № 260 визначено, що грошове забезпечення включає: щомісячні основні види грошового забезпечення; щомісячні додаткові види грошового забезпечення; одноразові додаткові види грошового забезпечення. До щомісячних основних видів грошового забезпечення належать: посадовий оклад; оклад за військовим званням; надбавка за вислугу років. До щомісячних додаткових видів грошового забезпечення належать: підвищення посадового окладу; надбавки; доплати; винагорода військовослужбовцям, які обіймають посади, пов`язані з безпосереднім виконанням завдань із забезпечення кібербезпеки та кіберзахисту; премія. До одноразових додаткових видів грошового забезпечення належать: винагороди (крім винагороди військовослужбовцям, які обіймають посади, пов`язані з безпосереднім виконанням завдань із забезпечення кібербезпеки та кіберзахисту), а також додаткова винагорода на період дії воєнного стану; допомоги.
Відповідно до пункту 3 розділу І Порядку № 260 підставами для розрахунку та виплати основних і додаткових видів грошового забезпечення є: штат військової частини (установи, організації) (далі - військова частина); накази про призначення на посаду та зарахування до списків особового складу військової частини, про вступ до виконання обов`язків за посадою, в тому числі тимчасово, про зарахування в розпорядження; накази про встановлення та виплату основних і додаткових видів грошового забезпечення; накази про присвоєння військових звань; грошовий атестат або довідка про грошові виплати (за винятком осіб, призваних (прийнятих) на військову службу за контрактом, у тому числі під час проходження строкової військової служби).
Пунктом 17 розділу І Порядку № 260 передбачено, що на період дії воєнного стану виплата грошового забезпечення особам офіцерського, старшинського, сержантського та рядового складу може встановлюватися за окремим рішенням Міністра оборони України.
З метою врегулювання виплати військовослужбовцям додаткової винагороди, передбаченої Постановою № 168, Міністр оборони України видав директиви від 07.03.2022 № 248/1217, від 25.03.2022 № 248/1298, від 18.04.2022 № 248/1529, доведені до кожної окремої військової частини (установи) у формі телеграм (діяли до 01.06.2022), а потім Окреме доручення від 23.06.2022 №  912/з/29.
У підпункті 9.8 пункту 9 Окремого доручення від 23.06.2022 № 912/з/29 (яке діяло з 01.06.2022) Міністр оборони України визначив, що до наказів про виплату додаткової винагороди в розмірі 100 000 грн або 30 000 грн не включаються військовослужбовці, які вживали алкогольні напої (наркотичні та психотропні речовини) на території військової частини як у службовий, так і в позаслужбовий час, прибували на військову службу та/або виконували обов`язки військової служби в нетверезому стані (у стані наркотичного сп`яніння) - за місяць, у якому здійснено таке порушення, оголошене наказом командира (начальника).
Оцінка висновків судів, рішення яких переглядається, та аргументів учасників справи
Відповідно до частини першої статті 341 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права.
З огляду на викладені приписи статті 341 КАС України, Суд здійснює перегляд судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій в межах доводів касаційної скарги.
Підставою для відкриття касаційного провадження у цій справі є відсутність висновку щодо застосування пунктів 1, 2-1 Постанови № 168 та у цілому Окремого доручення Міністра оборони України від 23.06.2022 № 912/з/29, у контексті правовідносин, які виникають між військовослужбовцями Збройних Сил та командуванням військових частин у зв`язку з використанням зазначеного Окремого доручення для визначення порядку і умов виплати додаткової винагороди згідно з пунктом 2-1 Постанови № 168. При цьому скаржник наголошує на незастосовності Окремого доручення Міністра оборони України від 23.06.2022 № 912/з/29 до спірних правовідносин
З цього приводу колегія суддів уважає за доцільне зазначити таке.
Верховний Суд у постановах від 06.06.2024 у справі № 400/1217/23, від 25.10.2024 у справі №  560/13291/22 вже розглядав питання застосовності цього акту в контексті визначення порядку та умов виплати додаткової винагороди, передбаченої Постановою № 168, військовослужбовцям Збройних Сил України та дійшов такого висновку.
Зокрема, у зазначених постановах Верховний Суд зазначив про те, що під час прийняття такого рішення Міністр оборони України як очільник відповідного міністерства реалізував делеговані йому повноваження щодо визначення порядку та умов виплати додаткової винагороди військовослужбовцям відповідного військового формування - Збройних Сил України, та з метою забезпечення реалізації пункту 1 Постанови № 168, шляхом прийняття в межах свої повноважень відповідних окремих рішень, визначив на період дії воєнного стану порядок та умови виплати додаткової винагороди, а також документи для підтвердження безпосередньої участі військовослужбовця у бойових діях та заходах.
З уваги на це Верховний Суд констатував, що окремі рішення Міністром оборони України, прийняті для підтвердження безпосередньої участі військовослужбовця у бойових діях або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії у період здійснення зазначених заходів (як умови для виплати додаткової винагороди, передбаченої пунктом 1 Постанови №168), мають належне юридичне підґрунтя.
Суд визнав обґрунтованими доводи скаржника про те, що рішення Міністра оборони України від 07.03.2022 № 248/1217, від 25.03.2022 № 248/1298, від 18.04.2022 № 248/1529, від 23.06.2022 №  912/з/29, підлягали обов`язковій державній реєстрації, позаяк містять норми, які зачіпають права, свободи та законні інтереси осіб, встановлюють організаційно-правовий механізм реалізації виплати додаткової винагороди.
Однак Верховний Суд зауважив, що така обставина як відсутність їх державної реєстрації, зважаючи на умови, в яких ці рішення Міністром оборони України приймалися, а також те, що вони фактично виконувалися керівниками органів військового управління, штабів угруповань військ, штабів тактичних груп, командирами військових частин упродовж періоду їх дії шляхом документування безпосередньої участі у бойових діях та заходах, є виправданою, має розумне пояснення і не може змінити їхньої юридичної сили.
З огляду на зазначене Верховний Суд визнав необґрунтованими доводи скаржника щодо незастосовності до спірних правовідносин Окремого доручення Міністра оборони України від 23.06.2022 № 912/з/29 з підстав відсутності його державної реєстрації.
У постанові від 20.03.2024 у справі № 560/7178/22 Верховний Суд, беручи до уваги вимоги пункту 17 Порядку № 260, також зробив висновок, відповідно до якого на період дії воєнного стану виплата грошового забезпечення особам офіцерського, старшинського, сержантського та рядового складу може встановлюватися за окремим рішенням Міністра оборони України.
Така позиція є застосовною до обставин цієї справи, тому твердження позивача щодо незастосовності Окремого доручення Міністра оборони України від 23.06.2022 № 912/з/29 до спірних правовідносин є необґрунтованим.
Установлена Постановою № 168 додаткова винагорода в розмірі 30 000,00 гривень на місяць є складовою грошового забезпечення військовослужбовців, що виплачується їм на період дії воєнного стану та підлягає збільшенню до 100 000,00 гривень, у розрахунку на місяць пропорційно часу їх безпосередньої участі у бойових діях або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії під час перебування безпосередньо в районах їх ведення (здійснення) у період здійснення зазначених заходів.
Спірні правовідносини у цій справи виникли у зв`язку з позбавленням позивача додаткової винагороди, передбаченої Постановою № 168, у розмірі 30  000,00 гривень за липень 2022 року з підстав перебування позивача на військовій службі у стані алкогольного сп`яніння у липні 2022 року.
Так, підпунктом 9.8 пункту 9 Окремого доручення від 23.06.2022 № 912/з/29 установлено, що до наказів про виплату додаткової винагороди в розмірі 100 000 гривень або 30 000 гривень не включаються військовослужбовці, які вживали алкогольні напої (наркотичні та психотропні речовини) на території військової частини як у службовий, так і в позаслужбовий час, прибували на військову службу та/або виконували обов`язки військової служби в нетверезому стані (у стані наркотичного сп`яніння) - за місяць, у якому здійснено таке порушення, оголошене наказом командира (начальника).
Отже, за процедурою, установленою приписами цього Окремого доручення, визначено ряд підстав для невключення військовослужбовців до наказу про виплату додаткової винагороди, передбаченої Постановою № 168, зокрема, у разі вживання алкоголю чи наркотичних речовини в частині (як у службовий, так і позаслужбовий час) або перебування на службі в нетверезому стані - за місяць, у якому здійснено таке порушення, оголошене наказом командира (начальника).
Судами попередніх інстанцій установлено, що у даному випадку, підставою для прийняття командиром військової частини наказу про не виплату додаткової винагороди став факт перебування позивача на військовій службі у стані алкогольного сп`яніння.
При цьому, суд першої інстанції звернув увагу на те, що позивач не заперечує факт перебування на військовій службі в стані алкогольного сп`яніння у липні 2022 року.
З огляду на наведене, колегія суддів касаційної інстанції погоджується з висновками судів попередніх інстанцій щодо відсутності правових підстав для нарахування та виплати позивачу додаткової винагороди, передбаченої Постановою № 168, у зв`язку із його перебуванням на службі у стані алкогольного сп`яніння.
Доводи касаційної скарги такого висновку не спростовують і не дають підстав уважати, що судові рішення ухвалено з порушенням норм матеріального або процесуального права.
За таких обставин, Верховний Суд дійшов висновку, що рішення судів попередніх інстанцій у цій справі є законними та обґрунтованими і не підлягають скасуванню, оскільки суди, всебічно перевіривши обставини справи, вирішили спір відповідно до норм матеріального права та при дотриманні норм процесуального права, у судових рішеннях повно і всебічно з`ясовані обставини в адміністративній справі, що стосуються предмету спору, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи, а доводи касаційної скарги їх не спростовують.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги 
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 349 КАС України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення першої та (або) апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до частини першої статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 341 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Таким чином, зважаючи на приписи статті 350 КАС України, Верховний Суд дійшов висновку, що судами попередніх інстанцій виконано всі вимоги процесуального законодавства, всебічно перевірено обставини справи, вирішено справу відповідно до норм матеріального права, постановлено обґрунтовані рішення, в яких повно відображені обставини, що мають значення для справи, внаслідок чого касаційна скарга залишається без задоволення, а рішення судів попередніх інстанцій - без змін.
Висновки щодо розподілу судових витрат
З огляду на результат касаційного розгляду судові витрати розподілу не підлягають.
Керуючись статтями 341, 345, 349, 350, 355, 356, 359 КАС України, Верховний Суд
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 27.10.2023 та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 29.02.2024 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді	Ж.М. Мельник-Томенко А.В. Жук  А. Г. Загороднюк