ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6977/25 Справа № 199/10350/24 	  	Суддя у 1-й інстанції - КОШЛЯ А. О. Суддя у 2-й інстанції - Пищида  М. М.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 жовтня 2025 року                                                                м. Дніпро 

       Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:
       головуючого – Пищиди М.М.
       суддів – Ткаченко І.Ю., Свистунової О.В.
       за участю секретаря судового засідання – Триполець В.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпра від 01 травня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів,-
В С Т А Н О В И Л А:
       У грудні 2024 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів. 
       В обґрунтування позовних вимог зазначав про те, що 11.09.2019 року між ним та відповідачем укладено договір про позику грошей, який був нотаріально посвідчений, за умовами якого ОСОБА_1 позичила грошові в сумі 312 000,00 грн., що еквівалентно 12 000,00 дол. США, з строком повернення до 11.10.2019 року. Оскільки позичальником добровільно не повернуто грошові кошти просить стягнути заборгованість та 3% річних за прострочення, та відшкодувати моральну шкоду .
       Враховуючи зазначене, позивач просив суд стягнути з ОСОБА_1 на його користь заборгованість в розмірі 12 000,00 доларів США та 3 % річних за прострочення виконання грошового зобов`язання за договором позики від 11.09.2019 року та 50 000,00 грн. моральної шкоди.
       Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпра від 01 травня 2025 року позовні вимоги ОСОБА_2 – задоволено частково.
       Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики від 11.09.2019 року в розмірі 12 000,00 доларів США та 3 % річних за прострочення виконання грошового зобов`язання за договором позики від 11.09.2019 року, що становить 1858,25 доларів США.
       В іншій частині позовних вимог – відмовлено.
       Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 6243,37 грн.
       Не погодившись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати, та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.
       В обґрунтування апеляційної скарги, посилається на те, що судом першої інстанції було неповно та неправильно встановлено деякі обставини, що мають значення для справи, внаслідок неправильного дослідження і оцінки наданих суду доказів.
       Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення. 
       Судом першої інстанції встановлено, що 11.09.2019 року в м.Дніпро між ОСОБА_2 (позикодавець) та ОСОБА_1 (позичальник) укладено договір про позику грошей. За умовами договору ОСОБА_1 позичила у ОСОБА_2 гроші в сумі 312 000,00 грн., що еквівалентно 12 000,00 доларів США, в день підписання договору, без сплати процентів за користування вказаною сумою грошей, із строком виплати боргу по 11.10.2019 року. Згідно п. 6 Договору: ОСОБА_1 свідчить, що гроші від позикодавця отримала повністю до підписання даного договору. Вказаний договір посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Ковальовою Є.Є., зареєстровано в реєстрі 594.
       11.09.2019 року між ОСОБА_1 (Іпотекодавець) та ОСОБА_2 (Іпотекодержатель) укладено договір Іпотеки. Цим договором забезпечується виконання зобов`язання, що виникло у Іпотекодавця на підставі Договору позики від 11.09.2019 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Ковальовою Є.Є., в реєстрі за № 594, надалі – Основний договір, укладеного ним із Іпотекодержателем на суму 312 000,00 грн., що еквівалентно 12 000,00 доларів США з обумовленим в Основному договорі строком повернення боргу по 11.10.2019 року. За п. 1.2 в забезпечення виконання зобов`язань за Основним договором Іпотекодавець передає в іпотеку в цілому будинок АДРЕСА_1 .
       Згідно п. 1.3 вказані документи на Предмет іпотеки передаються Іпотекодержателю та повинні бути поверненні Іпотекодавцю у разі належного виконання ним у повному обсязі зобов`язання за Основним договором.
       Відповідно до п. 4.3 Іпотекодержатель зобов`язаний: після виконання в повному обсязі зобов`язань за Основним договором здійснити усі необхідні дії щодо звільнення Предмета іпотеки від зобов`язань, якими він обтяжений згідно умов цього договору. Договір іпотеки посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Ковальовою Є.Є., зареєстровано в реєстрі 597.
       Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову суд першої інстанції виходив з того, що факт отримання відповідачем грошових коштів підтверджується договором позики від 11 вересня 2019 року. Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження факту належного виконання відповідачем зобов`язання в добровільному порядку у строк до 11 жовтня 2019 року. Оскільки відповідачем суму позики у встановлений строк позивачу не повернув, тому останній має право на нарахування 3% річних від прострочений суми. 
       Колегія суддів погоджується із таким висновком суду, виходячи з наступного.
       Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
       Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.
       Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 березня 2023 року в справі № 753/8671/21 (провадження № 61-550св22)).
       Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).
       Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див.: постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23)).
       Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, примусове виконання обов`язку в натурі (пункт 5 частини другої статті 16 ЦК України).
       Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
       Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
       Отже, письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.
       Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).
       Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
       Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.
       Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.
       Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов`язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.
       Договір позики є укладеним з моменту передачі грошей або інших речей і може не співпадати із датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складенню розписки має передувати факт передачі грошей у борг.
       За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів та підтверджує як факт укладення договору, так і факт отримання боржником грошових коштів.
       Зазначена правова позиція узгоджується з усталеною судовою практикою (справи №№ 127/3120/16-ц, 752/19567/14-ц).
       Таким чином, сам факт підписання ОСОБА_1 договору позики грошових коштів від 11.09.2018 року за умови відсутності належних та допустимих доказів на спростування цього факту, свідчить про укладення сторонами договору позики, на зазначених у ньому умовах, а також засвідчує отримання боржником від кредитора обумовлених цим договором грошових коштів у розмірі 312000грн., що в доларовому еквіваленті на час отримання позики складало 12000 доларів США.
       Більш того, п.6 договору позики передбачено, що ОСОБА_1 свідчить, що грошові кошти, від ОСОБА_2 отримала повністю до підписання цього договору.
       З урахуванням викладеного суд критично ставиться до доводів відповідача, щодо відсутності доказів отримання ним грошових коштів в обумовленому договорі розмірі із визначенням доларового еквіваленту. Підписання відповідачем договору позики без жодних застережень свідчить про згоду з його змістом в повному обсязі.
       За таких обставин, колегія суддів вважає, що позивачем доведено належними та допустимими доказами, як факт укладання договору позики грошей від 11.09.2018 року, так і факт отримання ОСОБА_1 грошових коштів в розмірі 312000грн., що в еквіваленті на час отримання позики складало 12000 доларів США.
       Матеріали справи не місять належних та допустимих доказів на підтвердження факту повернення (повністю або частково) грошових коштів позивачу за договором позики відповідачем, як і не містять доказів того, що позивач відмовлявся від виконання позичальником своїх зобов`язань.
       Встановивши наявність договору позики підписаного відповідачем у позивача, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність підстав для задоволення позову.
       За таких обставин колегія суддів вважає обґрунтованими вимоги позивача про стягнення з відповідача суми боргу.
       Згідно зі статтею 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов`язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.
       Зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні (частина першастатті 524 ЦК України).
       Відповідно до ст. 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.
       Гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.
       Відповідно до правової позиції, викладеної в ухвалі Великої Палати Верховного Суду від 24 червня 2020 року у справі № 740/4842/15-ц(14-80цс20) за грошовим зобов`язанням, вираженим у договорі в гривні із зазначенням еквіваленту в іноземній валюті, сума, яка підлягає сплаті у гривнях визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день подання позову (заяви про збільшення позовних вимог) або на день ухвалення судового рішення (якщо позивачем сформульовано саме таку вимогу стягнути суму заборгованості у гривневому еквіваленті за курсом іноземної валюти на дату ухвалення судового рішення), і якщо інший порядок її визначення не встановлено договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.
       З огляду на викладене, заявляння позовних вимог про стягнення боргу за договором позики у доларах США, є правом стягувача, яким він скористався.
       Матеріали справи свідчать, що відповідачем були отримані у борг за вказаним договором позики грошові кошти в розмірі 312000грн., із визначенням у доларовому еквіваленту 12 000 доларів США.
       Таким чином, позовні вимоги про стягнення суми боргу у доларах США в розмірі 12000 доларів США ґрунтуються на вимогах закону, а тому зазначена сума підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 . 
       Окрім того, звернення стягнення на предмет іпотеки є одним із способів задоволення вимог позикодавцем. Реалізації такого способу задоволення вимог за договором позики є правом, а не обов`язком стягувача (позивача).
       Наявність договору іпотеки не позбавляє права позикодавця звернутися до суду за захистом свого порушеного права шляхом стягнення заборгованості за договором позики.
       Відомості про припинення іпотеки підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку. Відповідач, як особа яка посилається на припинення основного зобов`язання яке забезпечено іпотекою на надала відомостей про відповідну реєстрації такого припинення.
       Що стосується позовних вимог про стягнення 3% річних, то колегія суддів зазначає наступне.
       Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
       Для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватись визначених у договорі строків, зокрема щодо сплати коштів, визначених кредитним договором, а тому прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.
       Положеннями статті 611 ЦК України передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
       Зокрема, статтею 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
       Наведений позивачем розрахунок 3% річних в розмірі 1858,25 доларів США, відповідачем не спростований, та відповідає арифметичним розрахункам суду, та становить 1858,25 доларів США, а тому зазначена сума підлягає стягненню з відповідача.
       Згідно ст. ст. 12, 80 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.
       Згідно зі ст. 76, 81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
       Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
       За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, тому відповідно до ч.1 ст. 375 ЦПК України, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.
       На підставі викладеного, керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381- 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

       Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
       Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпра від 01 травня 2025 року - залишити без змін.
       Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.
       Вступна та резолютивна частини постанови проголошені “08” жовтня 2025 року.
       Повний текст постанови складено “09” жовтня 2025 року.

       Головуючий:

       Судді: