Справа № 344/15198/24 
Провадження № 22-ц/4808/1450/25
Головуючий у 1 інстанції Антоняк Т. М. 
Суддя-доповідач Барков В. М.

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 жовтня 2025 року м. Івано-Франківськ

       Івано-Франківський апеляційний суд у складі:
               головуючого судді:        Баркова В. М.,
       суддів:                Василишин Л. В.,
                               Максюти І. О.,
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія» Процент» на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 29 липня 2025 року, в складі судді Антоняка Т. М., ухвалене в м. Івано-Франківськ Івано-Франківської області, повний текст якого складено 07 серпня 2025 року, у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія» Процент» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2024 року представник позивача Товариства з обмеженою «Фінансова компанія» Процент» (надалі ТзОВ «ФК «Процент») звернувся до суду із позовом до відповідача ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Позовні вимоги мотивує тим, що 18 жовтня 2023 року між ОСОБА_1 та ТзОВ «ФК «Процент» було укладено кредитний договір № 1103-445-4. Кредитний договір підписано  ОСОБА_1 , електронним підписом, з одноразовим ідентифікатором, відповідно до Закону України «Про електронну комерцію». У подальшому виконуючи умови договору, емітентом АТ "СЕНС БАНК", перераховано кредитні кошти відповідачу в сумі 5 000 грн. на його банківську картку.
Всупереч умовам договору та вимог законодавства відповідач не виконав своїх зобов`язань та допустив заборгованість. 
Посилаючись на вказані обставини представник ТзОВ «ФК «Процент» просив суд стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором від 18 жовтня 2023 року по нарахованим та несплаченим процентам у розмірі 47 250 грн, а також судові витрати за сплату судового збору у розмірі 2 422,40 грн та 10 000 грн витрат на правову допомогу.
Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 29 липня 2025 року позов ТзОВ «ФК «Процент» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТзОВ «ФК «Процент» заборгованість за кредитним договором № 1103-445-4 від 18 жовтня 2023 року по несплачених відсотках у розмірі 28 700грн. за період з 19 листопада 2023 року по 01 серпня 2024 року.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТзОВ «ФК «Процент» судовий збір у розмірі 1 477, 66 грн та витрати на правову допомогу в розмірі 6 100 грн.
В апеляційній скарзі представник ТзОВ «ФК «Процент» адвокат Руденко К. В., посилаючись неправильне застосування судом норм матеріального права, порушення норм процесуального права просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ТзОВ «ФК «Процент» задовольнити.
Апеляційна скарга мотивована тим, що між сторонами за допомогою інформаційно-телекомунікаційної системи було укладено договір, який  ОСОБА_1 підписав з власної волі. При цьому відповідач не був обмежений ні у часі для ознайомлення з умовами кредитування, ні у часі для ознайомлення з даним договором. Також відповідач не обмежений у проведенні порівняльного аналізу кредитного договору, умов кредитування, які були у ТзОВ «ФК «Процент» з іншими, які пропонуються різними небанківськими фінансовими установами або банками на ринку надання фінансових послуг, а саме кредитування.
Суд першої інстанції застосовуючи норми Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг», яким внесено зміни до Закону України «Про споживче кредитування», не врахував, що денна процентна ставка залишається незмінною протягом усього строку кредитування за договором про споживчий кредит, за умови, що до нього не вносились зміни щодо складових показників, які застосовуються для обчислення денної процентної ставки.
Щодо витрат на професійну правничу допомогу, то вважає, що судом було неправомірно зменшено такі з суми 10 000 гривень на суму 6 160 гривень. В суді апеляційної інстанції позивач поніс витрати в розмірі 15 000 гривень витрат на професійну правничу допомогу та 4 542 гривні сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги, які просить стягнути з відповідача на свою користь.
Відзив на апеляційну скаргу у встановлений апеляційним судом строк не надходив. Відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Згідно з частиною першою статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Відповідно до частини першої статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України визначено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними в справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Враховуючи категорію справи, ціну позову розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.
Судом апеляційної інстанції встановлено, що 18 жовтня 2023 року між ТзОВ «ФК «Процент» та  ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 1103-445-4. Відповідно до положень пункту 1.5 кредитного договору його невід`ємною частиною є Правила надання грошових коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту, через мережу Інтернет ТОВ «ФК «Процент», які розміщені на вебсайті: https://procent.com.ua.
На підставі вказаного договору позивач надав відповідачу кредит в сумі 5 000 грн. на умовах строковості, зворотності, платності, зокрема процентна ставка за користування кредитом становить 3,5 % від суми кредиту за кожен день користування кредитом, річна процентна ставка – 1 277,50 %, періодичність платежів зі сплати процентів - кожні 16 днів, строк надання кредиту та строк дії договору - 365 днів зі сплатою кредиту в кінці строку користування (а.с. 18).
Договір підписано одноразовим цифровим ідентифікатором 406575, який було отримано відповідачем на вказаний ним номер телефону.
Відповідно до положень пунктів 1.1, 2.4.1 кредитного договору відповідач зобов`язалася повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом в строки, визначені договором.
У відповідності до положень пункту 4.4 кредитного договору у разі прострочення з оплати чергового платежу нарахованих процентів за кредитом, позичальник зобов`язаний протягом 16 календарних днів сплатити заборгованість по простроченими нарахованими процентами, строк платежу яких настав, а також фактично нараховані проценти за користування кредитом станом на дату оплати (а.с. 18-19).
Згідно додатку № 2 до Кредитного договору № 1103-445-4 від 18 жовтня 2023 року  ОСОБА_1 , як споживач фінансових послуг надав свою згоду будь-якому новому Кредиторові та будь-якій колекторській компанії, яка може бути залучена до врегулювання простроченої заборгованості за Договором персональні дані третіх осіб.
В додатку № 3 до Договору відповідач надав Товариству власні контактні номери за якими може здійснюватися взаємодія між ним та Товариством та надав згоду на таку взаємодію (а.с. 23).
З довідки платіжного емітента № 668467281 від 18 жовтня 2023 року слідує, що 5 000 гривень було перераховано на платіжну картку № НОМЕР_1 . У описі платежу вказано, що такий здійснено за договором № 1103-445-4 від 18.10.2023 на умовах фінансового кредиту (а.с. 24).
Позивачем надано детальний розрахунок заборгованості, з якого слідує, що станом на 01 серпня 2024 року заборгованість  ОСОБА_1 перед ТзОВ «ФК «Процент» становить 52 250 гривень, з яких: за сумою кредиту – 5 000 гривень та за процентами – 47 250 гривень.
Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до наступного.
За нормою ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 ЦК України).
Загальні правила щодо форми договору визначено ст. 639 ЦК України, згідно з якою: договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася; якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі; якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами; якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення.
Отже, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205, 207 ЦК України).
Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі №732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі №404/502/18, від 07 жовтня 2020 року №127/33824/19.
Відповідно до частин 1, 3, 4, 7 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. Електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах. Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства.
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі (ч. 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»).
Статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис» за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Отже, електронний підпис призначений для ідентифікації особи, яка підписує електронний документ.
Положення Закону України «Про електронну комерцію» передбачають використання як електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», так і електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом.
Електронний цифровий підпис як вид електронного підпису накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа.
Із системного аналізу положень вище вказаного законодавства вбачається, що з урахуванням особливостей договору, щодо виконання якого виник спір між сторонами, його укладання в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему позивача можливе за допомогою електронного цифрового підпису відповідача лише за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами цього правочину.
В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
З матеріалів справи слідує та сторонами не оспорюється, що 18 жовтня 2023 року між ТзОВ «ФК «Процент» та  ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 1103-445-4. Відповідач отримав кредитні кошти в розмірі 5 000 гривень в своє користування та зобов`язався повернути такі та нараховані проценти в розмірі 3,5% в день від суми кредиту.
Згідно відповіді на ухвалу Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 24 червня 2025, наданої АТ «Сенс Банк», на ім`я  ОСОБА_1 було відкрито платіжну картку № НОМЕР_2 , а також додано рух коштів за період з 18 жовтня 2023 року по 23 жовтня 2023 року з якого вбачається, що відповідач отримав 5 000 гривень на вказаний ним картковий рахунок (а.с. 129-133).
Як зазначає представник апелянта ОСОБА_2 , ТзОВ «ФК «Процент» просить стягнути тільки прострочені проценти за наданим кредитом та не вимагає і не пред`являє вимоги дострокового повернення суми кредиту.
Суд першої інстанції задовольняючи позовні вимоги частково, а саме тільки в сумі 28 700 гривень, керувався положенням Закону України «Про споживче кредитування» та внесеними до нього Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» змінами.
В своїх доводах апеляційної скарги адвокат Руденко К.В., який діє в інтересах ТзОВ «ФК «Процент», зазначає, що суд неправильно трактує положення вищезгаданого закону та вважає, що проценти слід нараховувати за процентною ставкою 3,5% від суми кредиту протягом всього строку кредитування, оскільки такий договір між сторонами було укладено до набрання чинності даних змін, однак денна процентна ставка повинна залишатися незмінною протягом всього строку кредитування, якщо змін до складових показників не вносилося.
Апеляційний суд не погоджується з такими доводами позивача з огляду на наступне.
Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» від 22 листопада 2023 року, що набрав чинності 24 грудня 2023 року доповнено статтю 8 Закону України «Про споживче кредитування» пунктом 5, яким встановлено, що максимальний розмір денної процентної ставки, розрахованої відповідно до частини четвертої цієї статті, не може перевищувати 1%.
Пунктом 17 Прикінцевих та Перехідних положень Закону «Про споживче кредитування» передбачено, що тимчасово, протягом 240 днів з дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг», установити, що максимальний розмір денної процентної ставки не може перевищувати: протягом перших 120 днів - 2,5 %; протягом наступних 120 днів - 1,5 %.
Отже, наведені норми, які регулюють питання споживчого кредитування, передбачають, що починаючи з 24 грудня 2023 року денна ставка має бути не більше 2,5%, з 23 квітня 2024 року не більше 1,5%, а з 21 серпня 2024 року не більше 1%.
Вищезгаданий Закон поширюється також і на правовідносини, які склалися між ТзОВ «ФК «Процент» та  ОСОБА_1 , оскільки договір про споживче кредитування було укладено строком на 365 днів, тобто рік, а саме до 17 жовтня 2024 року.
Позивач посилається в апеляційній скарзі на роз`яснення НБУ від 19 лютого 2024 року «Щодо дотримання законодавства у сфері споживчого кредитування», в якому зазначено, що за договорами про споживчий кредит, які укладатимуться зі споживачами після набрання чинності Законом №3498-ІХ, в тому числі строк кредитування за якими триватиме після 21 серпня 2024 року, денна процентна ставка повинна розраховуватися на дату укладення договору про споживчий кредит з урахуванням законодавчих обмежень, встановлених саме на дату укладання такого договору. При цьому, денна процентна ставка залишається незмінною протягом усього строку кредитування за договором про споживчий кредит за умови, що до нього не вносилися зміни щодо складових показників, які застосовуються для обчислення денної процентної ставки (строку кредитування, загальних витрат за споживчим кредитом та загального розміру кредиту).
З даного роз`яснення слідує, що денна процентна ставка залишається незмінною протягом усього строку кредитування за договором про споживчий кредит за умови, що до нього не вносилися зміни щодо складових показників.
Тобто, якщо пунктом п. 1.2. встановлено процентну ставку на рівні 3,5% від суми кредиту за кожний день, то така процентна ставка повинна залишатися незмінною протягом усього строку кредитування.
Однак, слід враховувати, що даний кредитний договір є споживчим, тобто на дані правовідносини поширюється дія Закону України «Про захист прав споживачів», а тому вищевказані доводи апеляційної скарги підлягають спростуванню.
Також, колегія суддів зауважує, що у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2024року у справі №753/25744/21 касаційний суд виснував, що держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб`єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору.
З огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту щодо сплати споживачем непропорційно великих відсотків за прострочення повернення кредиту.
Згідно частини 1 та 2 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.
Несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором(п. 5 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів»).
Так, кредитор передбачив процентну ставку 3,5% від суми кредиту, яка нараховується протягом 365 днів та за період з 19 листопада 2023 року по 01 серпня 2024 року нарахував відсотки на суму 47 250 гривень, що майже в 10 разів перевищує суму виданого кредиту.
На переконання колегії суддів, нарахування за майже 10 місяців процентів за користування кредитом в розмірі 47 250 гривень суперечить принципам добросовісності та призводить до істотного дисбалансу прав та обов`язків, що шкодить споживачу.
Дана позиція апеляційного суду також кореспондується з позицією Верховного Суду викладеною у постанові від 12 лютого 2025 року у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 679/1103/23. Так, у цій справі, касаційний суд виснував, що наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми відсотків спотворює їх дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов`язання проценти перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором.
Пунктами 1, 2 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів» від 09 квітня 1985 року № 39/248, Хартією захисту споживачів, схваленою Резолюцією Консультативної ради Європи від 17 травня 1973 року № 543, Директивою 2005/29/ЄС Європейського Парламенту та Ради від 11 травня 2005 року (пункти 9, 13, 14 преамбули), Директивою 2008/48/ЄС Європейського Парламенту та Ради від 23 квітня 2008 року про кредитні угоди для споживачів передбачається, що надання товарів чи послуг, зокрема у фінансовій галузі, не має здійснюватися за допомогою прямого чи опосередкованого обману споживача, а відповідні права споживачів регламентуються як на доконтрактній стадії, так і на стадії виконання кредитної угоди.
Таким чином, держава повинна захищати права слабкої сторони кредитних правовідносин та не допускати ситуацій за яких банки чи фінансові установи кладуть на споживача непомірно великий тягар зі сплати невиправданих відсотків.
Щодо вищевказаного роз`яснення НБУ щодо деяких положень Закону України «Про споживче кредитування», які стосуються ст. 8 та п. 17 Прикінцевих та перехідних положень, то такі носять рекомендаційний характер, оскільки НБУ не є законодавчим органом, а тільки ВРУ є тим органом, який формує закон та вкладає в нього певний сенс.
В даному випадку, апеляційний суд підтримує позицію суду першої інстанції щодо застосування до даних кредитних правовідносин положень пункту 5 ст. 8 ЗУ «Про споживчий кредит», у відповідності до якого судом першої інстанції було стягнуто з відповідача на користь позивача 28 700 грн. за період з 19 листопада 2023 року по 01 серпня 2024 року.
Таким нарахуванням буде дотримано баланс інтересів кредитора та споживача як слабкої сторони кредитних правовідносин, оскільки в такому випадку не буде допущено отримання кредитором невиправданих додаткових прибутків.
Щодо витрат на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції та суми судового збору, то такі відповідають ст. 141 ЦПК України, оскільки розраховані виходячи із процентного співвідношення задоволених позовних вимог (61 %).
З вищезазначеного слідує, що рішення суду першої інстанції ухвалене з дотриманням норм процесуального та матеріального права та з належним урахуванням всіх обставин справи.
З приводу витрат на професійну правничу допомогу у суді апеляційної інстанції у розмірі 15 000 гривень та сплаченого судового збору в розмірі 4 542 гривні, то такі стягненню не підлягають, оскільки апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія» Процент»  – залишити без задоволення.
Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 29 липня 2025 року – залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дня її ухвалення і у випадках, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
Повний текст постанови складено 15 жовтня 2025 року.

Судді                                                        В. М. Барков

       Л. В. Василишин

       І. О. Максюта