ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 320/29698/23                                                              Суддя (судді) першої інстанції: Колеснікова І.С.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  16 вересня 2025 року                                                                                       м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі: 
головуючого судді                                        Кучми А.Ю., 
суддів                                                            Аліменка В.О., Безименної Н.В.
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського окружного адміністративного суду від 10 лютого 2025 року (м. Київ, дата складання повного тексту не зазначається) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Кабінету Міністрів України, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - ОСОБА_2 , Міністерство освіти і науки України про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії,-
В С Т А Н О В И Л А :
ОСОБА_1 звернувся з позовом до суду, в якому просить: 
-          визнати протиправними дії Кабінету Міністрів України з призначення ОСОБА_2 на посаду заступника Міністра освіти і науки України, оформлені розпорядженням №438-р від 19.05.2023;
-          зобов`язати Кабінет Міністрів України звільнити ОСОБА_2 з посади заступника Міністра освіти і науки України, у зв`язку з його невідповідністю вимогам, що висуваються чинним законодавством до особи, яка претендує на зайняття посади заступника Міністра.
Позовні вимоги обґрунтовано порушенням відповідачем низки норм законодавства, якими встановлено критерії до осіб, які можуть бути призначення на політичну посаду, зокрема, наявності подвійного громадянства ОСОБА_2 та статті 7 Закону України «Про Кабінет Міністрів України». Позивач вважає свої права порушеними, оскільки займає посаду Голови Громадської ради при Міністерстві освіти і науки України та є виконавчим директором громадської спілки «Українська асоціація освіти дорослих».
Відповідачем подано відзив на позов, в якому останній зазначив, що недоведено позивачем порушеного права та інтересу прийнятим розпорядженням.
Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 10 лютого 2025 року у задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись з судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги повністю.
Апеляційну скаргу обґрунтовано тим, що рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, без повного з`ясування усіх фактичних обставин у справі. Апелянт зазначає, що суд проігнорував приписи статей 77 та 80 КАС України, не встановив факт наявності у ОСОБА_2 громадянства іншої держави та дійшов хибних висновків. Суд дійшов хибних висновків, що закриття провадження за строками притягнення до відповідальності, спростовує чи нівелює сам факт вчинення правопорушення, пов`язаного з корупцією.
Відповідачем подано відзив на апеляційну скаргу в якому зазначено про безпідставність доводів апеляційної скарги, відсутність підстав для її задоволення та відсутність підстав для скасування рішення суду першої інстанції.
Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - без змін.
Згідно ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, розпорядженням Кабінету Міністрів України від 19.05.2023 №438-р призначено ОСОБА_2 заступником Міністра освіти і науки України.
Незгода позивача з діями Кабінету Міністрів України з призначення ОСОБА_2 на посаду заступника Міністра освіти і науки України, оформленими розпорядженням №438-р від 19.05.2023 зумовила його на звернення до суду з даним позовом.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що факту порушення прав та охоронюваних законом інтересів позивача з боку відповідачів наявні матеріали справи не підтверджують.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.
Відповідно до частини першої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Згідно частини першої статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.
Приписами частини другої статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Так, повноваження Кабінету Міністрів України у спірних правовідносинах регламентовано Конституцією України, Законом України «Про Кабінет Міністрів України» від 27 лютого 2014 року №794-VIІ, який діяв на момент прийняття оскаржуваного розпорядження, Регламентом Кабінету Міністрів України, затвердженим постановою КМУ від 18 липня 2007 року № 950 (надалі - Регламент №950) та іншими нормативно-правовими актами.
Статтею 113 Конституції України встановлено, що Кабінет Міністрів України є вищим органом у системі органів виконавчої влади та у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, а також указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України.
Відповідно до частини 1 статті 3 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» від 27 лютого 2014 року №794-VIІ Діяльність Кабінету Міністрів України ґрунтується на принципах верховенства права, законності, поділу державної влади, безперервності, колегіальності, солідарної відповідальності, відкритості та прозорості.
Згідно положень статті 4 вказаного Закону Кабінет Міністрів України у своїй діяльності керується Конституцією України, цим Законом, іншими законами України, а також указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України.
Приписами статті 117 Конституції України визначено, що Кабінет Міністрів України в межах своєї компетенції видає постанови і розпорядження, які є обов`язковими до виконання.
Відповідно до частини 1 статті 49 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» від 27 лютого 2014 року №794-VIІ Кабінет Міністрів України на основі та на виконання Конституції і законів України, актів Президента України, постанов Верховної Ради України, прийнятих відповідно до Конституції та законів України, видає обов`язкові для виконання акти - постанови і розпорядження.
Згідно положень частини 3 статті 49 Закону України «Про Кабінет Міністрів України», акти Кабінету Міністрів України з організаційно-розпорядчих та інших поточних питань видаються у формі розпоряджень Кабінету Міністрів України.
Згідно частини сьомої статті 21 Закону №794-VII Кабінет Міністрів України призначає на посаду: державних секретарів міністерств, керівників та заступників керівників центральних органів виконавчої влади, які не входять до складу Кабінету Міністрів України, відповідно до законодавства про державну службу; перших заступників і заступників міністрів - за поданням Прем`єр-міністра України.
Статтею 5 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади» центральні органи виконавчої влади утворюються, реорганізуються та ліквідуються Кабінетом Міністрів України за поданням Прем`єр-міністра України.
Згідно частини 2 статті 9 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» перший заступник міністра, заступники міністра призначаються на посади та звільняються з посад Кабінетом Міністрів України за поданням Прем`єр-міністра України відповідно до пропозицій відповідного міністра.
Також, згідно частини другої статті 9 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади» заступник міністра, заступники міністра призначаються на посади та звільняються з посад Кабінетом Міністрів України за поданням Прем`єр-міністра України відповідно до пропозицій відповідного міністра.
Відтак, на виконання владних повноважень Кабінетом Міністрів України призначено ОСОБА_2 заступником Міністра освіти і науки України, про що видано розпорядження від 19.05.2023 №438-р.
Частиною п`ятою статті 9 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади» встановлено належність посади першого заступника міністра та заступників міністра до політичних посад, на які не поширюється трудове законодавство та законодавство про державну службу.
Відповідно до частини 3 статті 6 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» посади членів Кабінету Міністрів України належать до політичних посад, на які не поширюється трудове законодавство та законодавство про державну службу.
Згідно частини 3 статті 9 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади» Міністр має першого заступника, та заступників, один з яких є заступником з питань боротьби з корупцією. Особа, яка призначається на посаду першого заступника міністра чи заступника міністра, повинна відповідати вимогам до членів Кабінету Міністрів України, передбаченим Законом України «Про Кабінет Міністрів України».
Відповідно до частини 1 статті 7 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» членами Кабінету Міністрів України можуть бути громадяни України, які мають право голосу, вищу освіту та володіють державною мовою відповідно до рівня, визначеного Національною комісією зі стандартів державної мови. Не може бути призначена на посаду члена Кабінету Міністрів України особа, яка має судимість, не погашену або не зняту в установленому законом порядку, або на яку протягом останнього року накладалося адміністративне стягнення за вчинення правопорушення, пов`язаного з корупцією, або особа, яка має заборгованість зі сплати аліментів на утримання дитини, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за шість місяців з дня пред`явлення виконавчого документа до примусового виконання.
Подання про призначення членів Кабінету Міністрів України, зазначені у частинах першій та четвертій цієї статті, щодо кандидатів на відповідні посади вносяться разом з: 1) відомостями про громадянство; 2) відомостями про освіту; 3) відомостями про трудову діяльність і автобіографією; 4) декларацією про майно, доходи, витрати і зобов`язання фінансового характеру за минулий рік за формою і в порядку, що встановлені Законом України «Про засади запобігання і протидії корупції»; 5) відомостями про перебування у складі керівного органу чи наглядової ради підприємства або організації, що має на меті одержання прибутку; 6) відомостями про судимість кандидата; 7) заявою про відсутність заборгованості зі сплати аліментів на утримання дитини, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за шість місяців з дня пред`явлення виконавчого документа до примусового виконання.
Трудова книжка, документи про освіту (спеціальність, кваліфікацію), стан здоров`я та інші документи, які подаються членом Кабінету Міністрів України під час призначення його на посаду, зберігаються за місцем роботи.
Відтак, на момент призначення на посаду члена Уряду, кандидат має надати вищенаведені документи, що підтверджують його відповідність вимогам статті 7 Закону.
З матеріалів справи вбачається, що відповідно до абзацу першого частини другої статті 9 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади» та за пропозицією Міністра освіти і науки України Лісового О.В., Прем`єр-міністром України Шмигаль Денисом внесене подання щодо призначення ОСОБА_2 та ОСОБА_3 від 19.05.2023 №15470/0/1-23.
Відтак, на момент призначення ОСОБА_2 , посадовими особами перевірено відповідність наданих документів щодо призначення останнього на посаду заступника Міністра освіти і науки України.
При цьому, у своїй позовній заяві позивач стверджує про наявність у заступника Міністра освіти і науки України ОСОБА_2 подвійного громадянства, а тому не може обіймати посаду Міністра.
Разом із тим, позивачем не заперечується той факт, що Міністр є громадянином України.
Натомість, суд першої інстанції вірно наголосив на ненаданні позивачем жодного доказу достовірності інформації щодо наявності у ОСОБА_2 подвійного громадянства.
При цьому, колегія суддів акцентує увагу на тому, що зміст поширеної недостовірної інформації про нібито подвійне громадянство ОСОБА_2 , завдає шкоди діловій репутації третьої особи, порочить його честь та гідність, оскільки спрямована на створення негативної соціальної оцінки позивача в очах оточуючих.
Враховуючи все вищевказане, аналізуючи твердження позивача, з урахуванням відсутності доказів достовірності інформації, не можна зробити висновок щодо достовірності викладених в них даних, крім того, вказані в них відомості жодним чином не можуть бути підставою стверджувати про наявність у Міністра освіти і науки України подвійного громадянства чи суперечити нормам Закону України «Про Кабінет Міністрів України» при прийнятті кандидатури на посаду Міністра чи порушенні процедури призначення останнього.
Також слід звернути увагу, що відповідно до статті 4 Конституції України в Україні існує єдине громадянство. Підстави набуття і припинення громадянства України визначаються законом.
Згідно пункту 1 частини 1 статті 2 Закону №2235-III законодавство України про громадянство ґрунтується, зокрема, на принципі єдиного громадянства - громадянства держави Україна, що виключає можливість існування громадянства адміністративно-територіальних одиниць України. Якщо громадянин України набув громадянство (підданство) іншої держави або держав, то у правових відносинах з Україною він визнається лише громадянином України. Якщо іноземець набув громадянство України, то у правових відносинах з Україною він визнається лише громадянином України.
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 18.10.2023 було витребувано від ОСОБА_2 належним чином засвідчені копії паспортів чи інших документів, що засвідчують його громадянство інших держав або власне письмове підтвердження про те, що він не має громадянств інших держав. Вказані докази зобов`язано надати до Київського окружного адміністративного суду до 17.11.2023.
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 20.11.2023 повторно витребувано від ОСОБА_2 належним чином засвідчені копії паспортів чи інших документів, що засвідчують його громадянство інших держав або власне письмове підтвердження про те, що він не має громадянств інших держав.
Станом на момент розгляду справи по суті, відсутні докази щодо подвійного громадянства ОСОБА_2 чи позбавлення його громадянства України.
Постановою Шевченківського районного суду міста Києва від 22.11.2021 по справі №761/35649/21 провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_2 за частиною 2 статті 172-7 КУпАП закрито за закінченням на момент розгляду справи строків накладення адміністративного стягнення.
Суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відповідність ОСОБА_2 вимогам статті 7 Закону України «Про Кабінет Міністрів України», зокрема, за відсутності адміністративного стягнення за вчинення правопорушення, пов`язаного з корупцією.
Згідно статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.
Відповідно до частини 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Згідно пункту 8 частини 1 статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України позивач - особа, на захист прав, свобод та інтересів якої подано позов до адміністративного суду, а також суб`єкт владних повноважень, на виконання повноважень якого подано позов до адміністративного суд.
Частиною 1 статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси
Відтак, завдання адміністративного судочинства полягає у захисті саме порушених прав особи у публічно-правових відносинах, що звернулася до суду з позовом.
Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини 2 статті 55 Конституції України, в своєму рішенні від 14 грудня 2011 року №19-рп/2011 зазначив, що особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.
Отже, обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених права чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.
Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у звичайних законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.
З огляду на зазначене, вирішуючи спір, суд повинен пересвідчитись у належності особи, яка звернулась за судовим захистом, відповідного права або охоронюваного законом інтересу (чи є така особа належним позивачем у справі - наявність права на позов у матеріальному розумінні), встановити, чи є відповідне право або інтерес порушеним (встановити факт порушення), а також визначити чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.
Обов`язковою умовою задоволення позову є доведеність позивачем порушених саме його прав та охоронюваних законом інтересів з боку відповідача, зокрема, наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або законного інтересу, на захист якого подано позов.
Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті, і є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного суду від 31 січня 2018 року №К/9901/1141/18.
Як убачається зі змісту позовних вимог, позивачем оскаржуються дії Кабінету Міністрів України з призначення ОСОБА_2 на посаду заступника Міністра освіти і науки України, оформлені розпорядженням №438-р від 19.05.2023, втім сам позивач в безпосередніх правовідносинах з відповідачем чи то третіми особами в аспекті заявлених позовних вимог не перебуває.
Факту порушення прав та охоронюваних законом інтересів позивача з боку відповідачів наявні матеріали справи не підтверджують.
Колегія суддів звертає увагу, що 23.12.2023 Національне агентство України з питань державної служби звернулося з запитом про перевірку відомостей щодо ОСОБА_2 від 23.12.2023 №9670/20.2-23 до Міністерства освіти і науки України, відповідно до підпункту 7 пункту 3 Порядку проведення спеціальної перевірки стосовно осіб, які претендують на зайняття посад, які передбачають зайняття відповідального або особливо відповідального становища, та посад з підвищеним корупційним ризиком, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 березня 2015 року № 171 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 27 серпня 2022 року №959). 
Міністерство освіти і науки України листом від 09.01.2024 № 117/207-24-СП надіслало інформацію про результати спеціальної перевірки щодо ОСОБА_2 у форматі криптографічного зашифрованого повідомлення. 
Таким чином, на момент призначення ОСОБА_2 , посадовими особами перевірено відповідність наданих документів щодо призначення останнього на посаду заступника Міністра освіти і науки України, тому на підставі повноважень та в межах та у спосіб визначений законодавством України, з 19 травня 2023 року призначений на посаду заступника Міністра освіти і науки України (розпорядження КМУ від 19 травня 2023 № 438-р).
За таких обставин колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про визнання протиправними дій Кабінету Міністрів України з призначення ОСОБА_2 на посаду заступника Міністра освіти і науки України, оформлених розпорядженням №438-р від 19.05.2023 та зобов`язання вчинити дії.
Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .
Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 року, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи
Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.
З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду є законним і обґрунтованим, ухваленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для його скасування не має.
Керуючись ст. ст. 242, 243, 251, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів -
П О С Т А Н О В И Л А :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а рішення Київського окружного адміністративного суду від 10 лютого 2025 року - без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена в порядку та строки, встановлені ст.ст. 328, 329 КАС України.
Повний текст постанови виготовлено 16.09.2025.

Головуючий суддя:                                                                                        А.Ю. Кучма 

Судді:                                                                                                                В.О. Аліменко

                                                                                                               Н.В. Безименна