ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
30 вересня 2025 року
м. Київ
 
справа № 755/1752/24
провадження № 51-1382 км 25
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати 
Касаційного кримінального суду (далі - Суд, колегія суддів) у складі:
 
головуючого судді                                              ОСОБА_1 ,
суддів:                                                                     ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
за участю:
секретаря судового засідання                        ОСОБА_4 ,
прокурора                                                              ОСОБА_5 ,
захисника                                                              ОСОБА_6 ,
засудженого                                                         ОСОБА_7 (у режимі 
відеоконференції)
 
розглянув у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_6 на вирок Київського апеляційного суду від 16 січня 2025 року стосовно
ОСОБА_7 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 ,
уродженця та мешканця 

АДРЕСА_1 ,
 
засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 307 Кримінального кодексу України (далі - КК).
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Дніпровський районний суд м. Києва вироком від 19 лютого 2024 року засудив ОСОБА_7 за ч. 3 ст. 307 КК із застосуванням ч. 1 ст. 69 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років з конфіскацією всього належного на праві власності майна.
Київський апеляційний суд 16 січня 2025 року вирок суду першої інстанції скасував у частині призначеного покарання, ухвалив новий вирок, яким засудив ОСОБА_7 за ч. 3 ст. 307 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 9 років з конфіскацією всього майна, яке належить йому на праві власності.
За вироком апеляційного суду ОСОБА_7 визнано винуватим у тому, що він у невстановлений час та місці, але не пізніше ніж до 14 листопада 2023 року, за невстановлених обставин незаконно придбав та в подальшому зберігав за адресою проживання: АДРЕСА_1 , з метою збуту особливо небезпечну психотропну речовину, обіг якої заборонено - PVP, загальною масою 30,1329 г, що є особливо великим розміром, та психотропну речовину, обіг якої обмежено - амфетамін, загальною масою 0,4076 г, попередньо розфасовані в зіп-пакети, до часу їх виявлення та вилучення під час обшуку 14 листопада 2023 року.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
Захисник ОСОБА_6 , не погоджуючись із рішенням суду апеляційної інстанції через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, просить змінити вирок, призначивши ОСОБА_7 покарання із застосуванням ст. 69 КК у виді позбавлення волі на строк 6 років з конфіскацією належного йому майна. 
У касаційній скарзі захисник покликається на те, що апеляційний суд при ухваленні вироку не врахував того, що ОСОБА_7 не отримував коштів від своєї діяльності, щиро розкаявся, активно сприяв розкриттю злочину, характеризується позитивно, та призначив надмірно суворе покарання.
Позиції учасників судового провадження
Захисник і засуджений підтримали касаційну скаргу та просили її задовольнити.
Прокурор заперечив проти задоволення касаційної скарги та просив залишити без зміни оскаржуваний вирок стосовно ОСОБА_7 .
Мотиви Суду
Положеннями ст. 433 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) визначено, що суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу; переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Згідно зі ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. 
Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення за обставин, викладених у вироку, та правильність кваліфікації його дій за ч. 3 ст. 307 КК у касаційному порядку не оспорюються. 
Доводи про невідповідність призначеного засудженому покарання тяжкості кримінального правопорушення та його особі
В касаційній скарзі сторона захисту покликається на невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення, а саме, на необґрунтоване незастосування ст. 69 КК та суворість призначеного ОСОБА_7 покарання. 
Колегія суддів не погоджується з цими доводами захисника з огляду на таке.
Статтею 370 КПК визначено, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. 
Відповідно до ч. 2 ст. 50 КК покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.
Згідно зі ст. 65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення і попередження вчинення нових кримінальних правопорушень. 
Виходячи з указаної мети і принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їхньої небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, відповідно до положень статей 66, 67 КК. 
Згідно з приписами ст. 69 КК за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429,          437-439, 442, 442^1 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, за катування, вчинене представником держави, у тому числі іноземної, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення. У цьому випадку суд не має права призначити покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої для такого виду покарання в Загальній частині цього Кодексу. 
Кримінально-правові норми, що визначають загальні засади та правила призначення покарання, наділяють суд правом вибору однієї з форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. 
Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного, обставин, що впливають на покарання. 
Водночас дискреційні повноваження суду щодо призначення покарання, застосування положень ст. 69 КК мають межі, визначені статтями 413, 414, 438 КПК, які передбачають повноваження суду касаційної інстанції скасувати або змінити судове рішення у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, зокрема, коли покарання за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість, а також у разі неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, зокрема, положень статті 69 КК. 
Відповідно до ч. 1 ст. 413 КК неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування або зміну судового рішення, є: 1) незастосування судом закону, який підлягає застосуванню; 2) застосування закону, який не підлягає застосуванню; 3) неправильне тлумачення закону, яке суперечить його точному змісту; 4) призначення більш суворого покарання, ніж передбачено відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність.
Невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість (ст. 414 КПК).
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.
Дніпровський районний суд м. Києва вироком від 19 лютого 2024 року засудив ОСОБА_7 за ч. 3 ст. 307 КК із застосуванням ч. 1 ст. 69 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років з конфіскацією всього належного на праві власності майна.
Прокурор, не погодившись із вироком, подав апеляційну скаргу, в якій указував на те, що суд безпідставно, на його думку, застосував до обвинуваченого положення ст. 69 КК, просив оскаржуване судове рішення скасувати та ухвалити новий вирок, призначивши ОСОБА_7 за ч. 3 ст. 307 КК покарання у виді позбавлення волі на строк 9 років з конфіскацією майна.
Суд апеляційної інстанції задовольнив апеляційні вимоги прокурора, скасував вирок суду першої інстанції стосовно ОСОБА_7 у частині призначення покарання та ухвалив новий вирок, яким призначив обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі на строк 9 років з конфіскацією всього належного йому майна. 
Як убачається з мотивувальної частини вироку, суд апеляційної інстанції погодився з доводами прокурора щодо безпідставного застосування місцевим судом положення ст. 69 КК, дійшовши таких висновків:
- ОСОБА_7 з пред`явленим обвинуваченням у повній мірі не погоджувався, що вказує на відсутність визнання вини та каяття у вчиненні злочину;
- у вироку не зазначено, в чому проявилось активне сприяння обвинуваченим розкриттю злочину. Не встановлена ця обставина й під час апеляційного провадження;
- суд першої інстанції не навів мотивів свого висновку про те, що обвинувачений учинив злочин у результаті збігу тяжких особистих обставин.
З огляду на вищезазначене, колегія суддів касаційного суду вважає рішення суду апеляційної інстанції достатньо аргументованим, а призначене ОСОБА_7 покарання - справедливим, необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження вчинення нових злочинів як ним, так і іншими особами.
Вирок суду апеляційної інстанції відповідає вимогам приписам статей 370, 420 КПК.
Вимога в касаційній скарзі захисника про пом`якшення призначеного ОСОБА_7 покарання із застосуванням ст. 69 КК з урахуванням встановлених апеляційним судом обставин, на думку колегії суддів, належним чином не мотивована.
Захисник лише послався на обставини, вже враховані судами, проте не навів належного обґрунтування того, як ці обставини свідчать про явну несправедливість призначеного ОСОБА_7 покарання через суворість.
Колегія суддів зважає на доводи захисника про те, що ОСОБА_7 має на утриманні матір - пенсіонерку, 1943 року народження, яка страждає на ряд тяжких хронічних захворювань.
Проте ця обставина існувала й на час вчинення ОСОБА_7 інкримінованого злочину. Крім того, захисник не зазначив, як наведене істотно знижує ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_7 злочину.
Водночас Суд зважає на необхідність дотримання принципів індивідуалізації та справедливості визначеного засудженому заходу примусу, що в даному кримінальному провадженні було реалізовано.
Тих істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які передбачені ст. 412 КПК та які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне й обґрунтоване судове рішення, Судом не встановлено.
Керуючись статтями 441, 442 КПК, Суд
постановив:
касаційну скаргу захисника ОСОБА_8 залишити без задоволення, а вирок Київського апеляційного суду від 16 січня 2025 року стосовно ОСОБА_7 - без зміни.
Постанова набирає чинності з моменту оголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1                             ОСОБА_2                                ОСОБА_3