П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

11 вересня 2025 р.	м. Одеса	Справа № 420/36345/24	

 	Головуючий в 1 інстанції: Попов В.Ф.                                 Дата і місце ухвалення: 26.06.2025р., м. Одеса                                         	
Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду 
у складі:
головуючого  –   Ступакової І.Г.
суддів             –    Бітова А.І.
–          Лук`янчук О.В.

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою Управління Державної міграційної служби України в Херсонській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 26 червня 2025 року по справі за адміністративним позовом громадянина В`єтнаму ОСОБА_1 до Управління Державної міграційної служби України в Херсонській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання поновити дію посвідки на постійне проживання в Україні,- 

В С Т А Н О В И Л А :

В листопаді 2024 року громадянин В`єтнаму ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Управління Державної міграційної служби України в Херсонській області, в якому просив суд:
- визнати протиправним і скасувати рішення (у формі висновку) ВГІРФО УМВС України в Херсонській області про скасування посвідки на постійне проживання в Україні громадянина В`єтнаму ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) від 07.09.2007р.;
- зобов`язати Управління Державної міграційної служби України в Херсонській області поновити дію посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 24.09.2003р. громадянина В`єтнаму ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ).
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що у вересні 2024 року він звернувся до ЦМУ ДМСУ у м.Києві та Київській області щодо обміну тимчасової посвідки на проживання від 14.05.2010р., де дізнався, що посвідка на постійне проживання від 24.09.2003р. скасована ВГІРФО УМВС України в Херсонській області на підставі п.6 ч.1 ст.12 Закону України «Про імміграцію». Підставою для скасування посвідки стало те, що ОСОБА_1 звернувся із заявою про видачу посвідки на постійне проживання після закінчення встановленого терміну, визначеного Законом України «Про імміграцію». Рішення (у формі висновку) ВГІРФО УМВС України в Херсонській області про скасування посвідки на постійне проживання в Україні громадянина В`єтнаму ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) від 07.09.2007р. позивач вважає протиправним та зазначав, що при наданні у 2003р. йому посвідки орган ДМС проводив перевірку законності залишення іноземця на постійне проживання на території України та керувався положеннями абз.4 п.4 розділу V «Прикінцеві положення» Закону України «Про імміграцію», підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію не виявлено. Доказів того, що посвідка на постійне проживання є підробленою, немає. До того ж, норма п.6 ч.1 ст.12 Закону України «Про імміграцію» є нормою відсильного характеру, в той час як жодною нормою цього Закону або іншого законодавчого акту не передбачено підставою для прийняття відповідного рішення про скасування посвідки на постійне проживання в Україні пропуск шестимісячного строку для подання заяви про видачу посвідки. 
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 26 червня 2025 року позов задоволено.
Визнано протиправним та скасовано рішення (у формі висновку) ВГІРФО УМВС України в Херсонській області про скасування посвідки на постійне проживання в Україні громадянина В`єтнаму ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) від 07.09.2007р.
Зобов`язано Управління Державної міграційної служби України в Херсонській області поновити дію посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 24.09.2003р. громадянина В`єтнаму ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ).
Стягнуто з Головного управління ДМС України в Херсонській області за рахунок його бюджетних асигнувань на користь громадянина Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 витрати зі сплати судового збору в розмірі 1211,20 грн.
Не погоджуючись з вказаним рішенням, Управління Державної міграційної служби України в Херсонській області подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на не правильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не повне з`ясування обставин справи, просить скасувати рішення від 26.06.2025р. з ухваленням по справі нового судового рішення – про відмову в задоволенні позову громадянина В`єтнаму ОСОБА_1 .
В своїй скарзі апелянт зазначає, що при вирішенні спору судом першої інстанції не надано належної правової оцінки посиланням відповідача на те, що 07.09.2007р. керівництвом ВГІРФО УМВС України в Херсонській області прийнято рішення про скасування посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 24.09.2003р. на підставі п.6 ч.1 ст.12 Закону України «Про імміграцію», оскільки громадянин В`єтнаму ОСОБА_1 звернувся із заявою про видачу посвідки на постійне проживання після закінчення встановленого терміну, визначеного Законом України «Про імміграцію» (в редакції від 22.07.2005р.). Тобто, посвідка на постійне проживання в Україні видана позивачу з порушенням вимог абзацу 4 пункту 4 розділу V «Прикінцеві положення» Закону України «Про імміграцію». З відповідною заявою про видачу посвідки позивачу потрібно було звернутися до 07.02.2002р., оскільки з 08.02.2002р. абзац 4 пункту 4 розділу V «Прикінцеві положення» Закону України «Про імміграцію» втратив чинність та іноземці мали право отримати посвідку на постійне проживання виключно за умови наявності дозволу на імміграцію. Громадянин В`єтнаму ОСОБА_1 процедуру надання дозволу на імміграцію не проходив. За твердженнями апелянта, спірним рішенням від 07.09.2007р. не порушено прав громадянина В`єтнаму ОСОБА_1 з боку УДМС у Херсонській області.
Також, апелянт посилається на те, що чинним законодавством не передбачено процедури поновлення посвідки, яка скасована або визнана недійсною. Таким чином, посвідка підлягає обміну на підставі п.п.6 п.7 Порядку оформлення, видачі, обміну, відкликання, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018р. №321.
Справу розглянуто судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження на підставі п.3 ч.1 ст.311 КАС України.
Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.
Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що відповідно до довідки ВАТ «Каховка» №117 від 03.07.2003р., гр. В`єтнаму ОСОБА_1 працював машиністом конвеєрної установи III формувального цеху з 08.06.1989р. по 27.10.1992р. (наказ №709 від 08.06.1989р., наказ №390 від 16.10.1992р.).
24.07.2003р. ОСОБА_1 звернувся до УМВС України в Херсонській області із заявою (клопотанням) щодо видачі йому посвідки на постійне проживання в Україні, відповідно до абзацу 4 пункту 4 розділу V «Прикінцевих положень» Закону України «Про імміграцію» в редакції від 07.06.2001р.
22.09.2003р. керівництвом УМВС України в Херсонській області, на підставі заяви ОСОБА_1 , прийнято рішення (оформлене у формі висновку про залишення на постійне проживання в Україні) про документування вказаного іноземця посвідкою на постійне проживання відповідно до абзацу 4 пункту 4 розділу V «Прикінцевих положень» Закону, та оформлено посвідку на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 24.09.2003р. терміном дії «безстроково».
07.09.2007р. ВГІРФО УМВС України в Херсонській області прийнято рішення про скасування посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 24.09.2003р., на підставі п.6 ч.1 ст.12 Закону України «Про імміграцію», оскільки гр. В`єтнаму ОСОБА_1 звернувся із заявою про видачу посвідки на постійне проживання після закінчення встановленого терміну, визначеного Законом України «Про імміграцію» (в редакції від 22.07.2005р.).
Про вказане рішення позивач дізнався у вересні 2024 року при зверненні до ЦМУ ДМСУ у м. Києві та Київській області з приводу обміну його тимчасової посвідки на проживання від 14 травня 2010 року.
Вважаючи протиправним рішення ВГІРФО УМВС України в Херсонській області від 07.09.2007р. про скасування посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 24.09.2003р. ОСОБА_1 звернувся з даним позовом до суду про його скасування.
Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що пропуск шестимісячного строку для подання заяви про видачу посвідки на постійне проживання в Україні відповідно до абзацу 4 пункту 4 розділу V «Прикінцевих положень» Закону не визначено чинним законодавством як підставу для скасування посвідки на постійне проживання. Суд зазначив, що документування посвідками на постійне місце проживання в`єтнамських громадян на підставі Закону України «Про імміграцію» відповідними міграційними органами фактично було розпочато після 26.12.2002р. у порядку, передбаченому постановою КМУ №1983 від 26.12.2002р., тобто вже після спливу шестимісячного терміну, передбаченого «Прикінцевими положеннями» Закону України «Про імміграцію». За таких обставин, позивач не міг звернутися і бути документованим посвідкою на постійне проживання у визначений законом термін до 07.02.2002р., оскільки порядок видачі таких посвідок було затверджено Кабінетом Міністрів України, всупереч п.2 розділу V Прикінцевих положень Закону України «Про імміграцію» та Указу Президента України №596 від 07.08.2001р.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції виходячи з наступного. 
Відповідно до ч.1 ст.4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземці та особи без громадянства можуть відповідно до Закону України «Про імміграцію» іммігрувати в Україну на постійне проживання.
Умови і порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства визначає Закон України «Про імміграцію» від 07.06.2001р. №2491-III (далі – Закон №2491-III)
Відповідно до ст. 1 Закону №2491-III імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання; іммігрант - іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання; посвідка на постійне проживання - документ, що підтверджує право іноземця чи особи без громадянства на постійне проживання в Україні.
Статтею 11 Закону №2491-III визначений порядок в`їзду іммігрантів в Україну і видачі посвідки на постійне проживання, згідно якої особі, яка перебуває на законних підставах в Україні і отримала дозвіл на імміграцію, орган спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції за місцем її проживання видає посвідку на постійне проживання протягом тижня з дня подання нею відповідної заяви.
Відповідно до абзацу 4 пункту 4 розділу V «Прикінцевих положень» Закону №2491-III (в редакції від 07.06.2001р.) іноземці та особи без громадянства вважаються такими, що мають дозвіл на імміграцію в Україну, які прибули в Україну до 6 березня 1998 року за Угодою між Урядом Соціалістичної Республіки В`єтнам та Урядом СРСР про направлення і прийняття в`єтнамських громадян на професійне навчання та роботу на підприємства і в організації СРСР від 2 квітня 1981 року, залишилися проживати в Україні і звернулися протягом шести місяців з дня набрання чинності цим Законом із заявою про видачу їм посвідки на постійне проживання в Україні. 
Особам, зазначеним в абзаці 4 пункту 4 розділу V «Прикінцевих положень» вище вказаного Закону, посвідка на постійне проживання видається за їхніми заявами або заявами їх законних представників без оформлення дозволу на імміграцію. На них поширюється чинність статей 12-15 цього Закону.
З аналізу вказаної норми вбачається, що посвідка на постійне проживання видається уповноваженим органом за заявою та не передбачає попереднього оформлення дозволу на імміграцію.
Як вже зазначалося колегією суддів, видача посвідки на постійне проживання позивачу здійснювалась саме відповідно до абз. 4, п. 4 розділу V «Прикінцеві положення» Закону України «Про імміграцію» без оформлення дозволу на імміграцію. 
При  цьому, при наданні у 2003 році позивачу посвідки на постійне проживання в Україні, ВГІРФО УМВС України в Херсонській області проводило перевірку законності залишення його на постійне проживання на території України, підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію не виявлено та надано посвідку на постійне місце проживання в Україні. 
Статтею 12 Закону №2491-III (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносини) передбачалося, що дозвіл на імміграцію може бути скасовано органом, який його видав, якщо: 1) з`ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність; 2) іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили; 3) дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні; 4) це є необхідним для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України; 5) іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; 6) в інших випадках, передбачених законами України.
Згідно ст.13 Закону №2491-III орган спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції за місцем проживання особи, стосовно якої прийнято рішення про скасування дозволу на імміграцію, не пізніш як у тижневий строк з дня отримання цього рішення надсилає його копію особі та вилучає у неї посвідку на постійне проживання.
Скасовуючи висновком від 07.09.2007р. посвідку на постійне проживання в Україні громадянина В`єтнаму ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) серії НОМЕР_1 від 24.09.2003р. ВГІРФО УМВС України в Херсонській області виходило з того, що з відповідною заявою громадянам СРВ необхідно було звернутись до 7 лютого 2002 року, оскільки з 08 лютого 2002 року іноземці вказаної категорії мали право отримати посвідки на постійне проживання виключно за умови наявності дозволу на імміграцію при наявності підстав, вичерпний перелік яких визначений частиною другою та третьою статті 4 Закону №2491-III. Проте, позивач процедуру надання дозволу на імміграцію не проходив, у зв`язку з чим у нього були відсутні підстави для оформлення посвідки на постійне проживання відповідно до абзацу 4 пункту 4 розділу V «Прикінцеві положення» Закону №2491-III.
Нормативною підставою для скасування посвідки у спірному висновку відповідача від 07.09.2007р. зазначено п.6 ч.1 ст.12 Закону №2491-III, який є нормою відсильної дії, тобто при посиланні на нього має бути також зазначена норма іншого закону, яка передбачає інші випадки для скасування дозволу на імміграцію, крім тих, що наведені у ст.12 Закону №2491-III.
Проте, як правильно зазначив суд першої інстанції, чинним законодавством не передбачено такої підстави для скасування дозволу на імміграцію як порушення шестимісячного строку для подання заяви про видачу посвідки на постійне проживання в Україні. Ні Законом №2491-III, а ні жодним іншим законом України не передбачено наслідків несвоєчасного подання заяви про видачу посвідки на постійне проживання.
Більше того, колегія суддів враховує, що пунктом 2 розділу V «Прикінцеві положення» Закону №2491-III зобов`язано Кабінет Міністрів України у двомісячний термін з дня набрання чинності цим Законом прийняти нормативно-правові акти, необхідні для реалізації цього Закону.
Пунктом 3 розділу V «Прикінцеві положення» Закону №2491-III рекомендовано Президенту України визначити центральний орган виконавчої влади, на який буде покладено виконання функцій спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції, та привести свої акти у відповідність з цим Законом.
З метою забезпечення виконання Закону №2491-III Президентом України видано Указ №596 від 07.08.2001р., яким покладено на Міністерство внутрішніх справ України виконання функцій спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції та зобов`язано Кабінет Міністрів України затвердити у двомісячний строк зразок посвідки на постійне проживання в Україні, правила та порядок її оформлення і видачі, а також порядок видачі посвідки на постійне проживання в Україні особам, зазначеним у пункті 4 розділу V «Прикінцеві положення» Закону України «Про імміграцію».
Таким підзаконним актом стала Постанова Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку формування квоти імміграції, Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і подання про його скасування та виконання прийнятих рішень, Порядку оформлення і видачі посвідки на постійне проживання» №1983 від 26.12.2002 р., відповідно до вступної частини якої, ця постанова видана на виконання статті 5 Закону України «Про імміграцію», тобто поза межами шестимісячного строку, визначеного абзацом четвертим пункту 4 розділу V «Прикінцеві положення» Закону України «Про імміграцію» (з простроченням на 1 рік 2 місяці).
Таким чином, документування посвідками на постійне місце проживання в`єтнамських громадян на підставі Закону України «Про імміграцію» відповідними міграційними органами фактично було розпочато після 26.12.2002р. у порядку, передбаченому постановою Кабінету Міністрів України №1983 від 26.12.2002р., тобто після спливу шестимісячного терміну, передбаченого «Прикінцевими положеннями» Закону №2491-III.
Таким чином, як правильно зазначив суд першої інстанції, жоден громадянин Соціалістичної Республіки В`єтнам, в т.ч. позивач, не міг звернутися і бути документованим посвідкою на постійне проживання у визначений законом термін до 07.02.2002р., оскільки порядок видачі таких посвідок було затверджено Кабінетом Міністрів України всупереч строків, встановлених п.2 розділу V «Прикінцеві положення» Закону України «Про імміграцію» та Указу Президента України №596 від 07.08.2001р.
У п. 70 рішення Європейського суду з прав людини від 20 жовтня 2011 року у справі «Рисовський проти України» суд зазначив, що принцип «належного урядування», зокрема передбачає, що державні органи повинні діяти в належний і якомога послідовний спосіб. При цьому, на них покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах. Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість уникати виконання своїх обов`язків.
Верховний Суд неодноразово висловлювався з приводу важливості принципу правової (справедливої) процедури (постанова від 16 квітня 2020 року №495/5105/17, постанова від 13 березня 2020 року №805/2340/17-а), яка є невід`ємною частиною верховенства права. Вказаний принцип спрямований на забезпечення справедливого ставлення до особи під час прийняття актів суб`єктом владних повноважень. Правова (справедлива) процедура встановлює стандарти у процесі прийняття актів суб`єктами владних повноважень, які відображені в рішеннях Європейського суду з прав людини, у яких здійснюється застосування статті 6 Конвенції, яка передбачає дотримання процесуальних (процедурних) гарантій у судовому провадженні.
Основна мета правової (справедливої) процедури - щоб суб`єкти владних повноважень, діяли правомірно, тобто належно, згідно з визначеними нормами права, але такими нормами права, які відповідають критеріям природного права, моральності, розумності, справедливості, а також загальноправовим принципам, що встановлені органами правосуддя.
На підставі викладеного у сукупності колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про незаконність рішення (у формі висновку) ВГІРФО УМВС України в Херсонській області про скасування посвідки на постійне проживання в Україні громадянина В`єтнаму ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) від 07.09.2007р. А відтак, таке рішення підлягає скасуванню, як таке, що не відповідає критеріям правомірності, наведеним у частині другій статті 2 КАС України.
При цьому, враховуючи протиправність оскаржуваного висновку, беручи до уваги, що посвідка на постійне проживання була у позивача вилучена, у зв`язку з чим він наразі не має підтвердження законності свого перебування на території України, колегія суддів вважає, що належним способом захисту права позивача у спірних відносинах є зобов`язання Управління ДМС України в Херсонській області поновити громадянину В`єтнаму ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) посвідку на постійне проживання в Україні шляхом її обміну, як ще передбачено підпунктом 6 пункту 7  Порядку оформлення, видачі, обміну, відкликання, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018р. №321.
Щодо посилань апелянта на те, що  на час виникнення спірних правовідносин функції з видачі посвідки на постійне проживання в Україні виконував інший орган владних повноважень - ВГІРФО УМВС України в Херсонській області, а УДМСУ в Херсонській області не є його правонаступником, то колегія суддів зазначає наступне.
Наказом МВС України №992 від 31.10.2012р. «Про організаційно-штатні зміни, пов`язані з ліквідацією підрозділів у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб ГУМВС, УМВС» ліквідовано ДДГІРФО, до складу якого входив ВГІРФО УМВС України в Херсонській області.
УДМС, як новостворена організація, виконує з 01.08.2012р. функціональні обов`язки ліквідованого ВГІРФО УМВС України в Херсонській області.
Таким чином, наразі саме на відповідача покладений обов`язок щодо прийняття рішень про оформлення, видачі, обміну, відкликання, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання. 
Оскільки судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та постановлено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому, відповідно до ст.316 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
З огляду на залишення рішення суду першої інстанції без змін, відповідно до приписів статті 139 КАС України, підстави для розподілу судових витрат відсутні.
Враховуючи, що дана справа правомірно віднесена судом першої інстанції до категорії незначної складності та розглядалась за правилами спрощеного провадження, тому постанова суду апеляційної інстанції, відповідно до ч.5 ст.328 КАС України, в касаційному порядку оскарженню не підлягає.
Керуючись ст.ст. 308, 311, п.1 ч.1 ст.315, ст.ст. 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Управління Державної міграційної служби України в Херсонській області залишити без задоволення, рішення Одеського окружного адміністративного суду від 26 червня 2025 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України.                                                           
Повний текст судового рішення виготовлений 11 вересня 2025 року.

Головуючий:                                                                                                                    І.Г. Ступакова

Судді:                                                                                                                                А.І. Бітов

                                                                                                                                        О.В. Лук`янчук