П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

10 листопада 2025 р.	м. Одеса	Справа № 420/6717/25	

 	Головуючий в 1 інстанції: Вовченко О.А.                                  Дата і місце ухвалення: 19.05.2025р., м. Одеса                                                                        	
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
Головуючого  судді:  Бойка А.В.,
суддів :                         Єщенка О.В.,
  Шевчук О.А.

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 19 травня 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 , військової частини НОМЕР_1 , військової частини НОМЕР_2 про визнання протиправними дій, визнання протиправною та скасування довідки, визнання протиправними та скасування наказів, звільнення з посади, -
В С Т А Н О В И В :
В березні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 , військової частини НОМЕР_1 , військової частини НОМЕР_2 , в якому просив суд: 
- визнати протиправними дії співробітників ІНФОРМАЦІЯ_2 стосовно ОСОБА_1 , які полягають у врученні йому повістки для визначення придатності до служби та направленні позивача на ВЛК;
- визнати протиправною та скасувати довідку ВЛК №59 від 20.01.2025р.;
- визнати протиправним та скасувати наказ керівника ІНФОРМАЦІЯ_2 «Про призов на військову службу за мобілізацією ОСОБА_1 »;
- визнати протиправним та скасувати наказ командира військової частини НОМЕР_2 №21 від 21.01.2025р., яким ОСОБА_1 вважається таким, який прибув з ІНФОРМАЦІЯ_2 ;
- визнати протиправним та скасувати наказ командира військової частини НОМЕР_2 №22 від 22.01.2025р. про призначення ОСОБА_1 на посаду курсанта навчального взводу навчальної роти навчального батальйону військової частини НОМЕР_2 ;
- визнати протиправним та скасувати наказ командира військової частини НОМЕР_2 №23 від 23.01.2025р., яким ОСОБА_1 призначено на посаду навідника аеромобільного відділення аеромобільного взводу аеромобільного батальйону військової частини НОМЕР_1 ;
- звільнити ОСОБА_1 з військової служби з військової частини НОМЕР_1 .
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 19 травня 2025 року в задоволенні позову відмовлено. 
Не погоджуючись з вказаним рішенням ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення від 19.05.2025р., з ухваленням по справі нового судового рішення – про задоволення його позову у повному обсязі.
В своїй скарзі апелянт зазначає, що при вирішенні спору суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що ОСОБА_1 відноситься до категорії військовозобов`язаних. Виконання позивачем військового обов`язку суперечить його релігійним переконанням, у зв`язку його було замінено на альтернативну невійськову службу, яку ОСОБА_1 проходив у 2016-2019р.р. у КЗ «Херсонська міська клінічна лікарня імені Афанасія і Ольги Тропініних». Застосування до позивача військового обов`язку є протиправним, оскільки при направленні особи на альтернативну невійськову службу за ст.35 Конституції України особа звільняється від усіх форм військового обов`язку і після звільнення з альтернативної невійськової служби за ст.20 Закону України  «Про альтернативну (невійськову) службу», за умови збереження особою релігійних переконань, її може бути направлено знову лише на альтернативну невійськову службу, якщо це передбачено законом. 
Апелянт вважає необґрунтованими висновки суду першої інстанції про те, що релігійна організація «Релігійна громада «Незалежна Помісна Церква Християн «Храм Відновлення» у м.Херсоні» відсутня в Переліку релігійних організацій, віровчення яких не допускає користування зброєю, затвердженому постановою КМУ від 10.11.1999р. №2066. Позивач зазначає, що відповідно до п.1.2 Статуту Релігійної організації остання зареєстрована розпорядженням голови Херсонської ОДА від 15.11.2019р. та за своїм віровченням ця організація належить до євангельських християн, члени якої можуть користуватися правом на альтернативну невійськову службу. Євангельські християни входять до Переліку №2066. 
Апелянт просить суд апеляційної інстанції врахувати, що за жодних обставин сумлінний відмовник від військової служби не може бути зобов`язаний носити або використовувати зброю, навіть для самооборони країни, в той час як проходження військової служби без користування зброєю та її застосування за наказом командира діючим законодавством не передбачено та є неможливим з огляду на приписи статті 11 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України та статті 402 Кримінального кодексу України. 
Військова частина НОМЕР_2 подала письмовий відзив на апеляційну скаргу, в якому просить скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції – без змін. Відповідач зазначає, що за змістом частини першої статті 1 Закону України «Про альтернативну (невійськову) службу» альтернативна служба запроваджується замість проходження строкової військової служби. ОСОБА_1 , будучи військовозобов`язаним, призивався не на строкову військову службу, яку можливо замінити на альтернативну, а був призваний на військову службу в ЗСУ за мобілізацією. Вказаний Закон не передбачає можливості заміни військової служби за мобілізацією на особливий період на альтернативну (невійськову) службу. Апелянт є громадянином України, постійно мешкає на її території, користується всіма благами країни, а тому під час збройної агресії Російської Федерації його конституційним обов`язком є захист Вітчизни, її незалежності й територіальної цілісності. До того ж, рішення про мобілізацію  та сам призов є актом індивідуальної дії, тобто актом одноразового застосування, який станом на час розгляду справи вичерпав свою дію мобілізацією ОСОБА_1 та направлення його для проходження військової служби. З моменту зарахування позивача на військову службу до військової частини НОМЕР_2 виникли нові правовідносини між військовою частиною та ОСОБА_1 , які врегульовані Законом №2232-ХІІ та Положенням №1153/2008. В свою чергу, скасування наказу про призов на військову службу позивача взагалі не передбачено нормами законодавства. 
Справа призначена до розгляду у порядку письмового провадження у відповідності до п.3 ч.1 ст.311 КАС України.
Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах доводів і вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступного:
Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрований в с.Чулаківка Голопристанського району Херсонської області.
Згідно військового квитка серії НОМЕР_3 від 20.01.2025р., виданого ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_1 перебуває на військовому обліку категорія обліку 2, група обліку НПО, склад рядовий, за ВОС №956 за посадою код 956244 А, майстер будівельних робіт. 
В пункті 6 військового квитка зазначено, що позивач призовною комісією Голопристанського району Херсонської області зарахований у запас 13.11.2019р. за ст.20 Закону України «Про альтернативну службу».
20.01.2025р. проведено обстеження ОСОБА_1 та медичний огляд ВЛК в КНП «Кельменецька багатопрофільна лікарня», що підтверджено карткою обстеження та медичного обліку №59/25. 
За результатами дослідження позивач визнаний здоровим та придатним до військової служби.
Наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 №70 від 20.01.2025р. «Про призов на військову службу під час мобілізації», на виконання вимог Указу Президента України №741/2024 від 28.10.2024р. «Про продовження строку проведення загальної мобілізації», керуючись Указом Президента України №740/2024 «Про продовження строку: дії воєнного стану в Україні» від 28.10.2024р., з метою захисту суверенітету, незалежності та територіальної цілісності України, солдата запасу ОСОБА_1 , ВОС956647A, призвано з 20 січня 2025 року на військову службу під час мобілізації до військової частини НОМЕР_2 .
Наказом командира військової частини НОМЕР_2 від 21.01.2025р. №22 солдата ОСОБА_1 призначено на посаду курсанта навчального взводу навчальної роти навчального батальйону військової частини НОМЕР_2 Десантно-штурмових військ Збройних Сил України, з 21 січня 2025 року зараховано до списків частини і на всі види забезпечення та на триразове котлове забезпечення на вечерю з 21 січня 2025 року до військової частини НОМЕР_2 , без продовольчого атестату. Визнано таким, що 21 січня 2025 року справи та посаду прийняв та приступив до виконання службових обов`язків за посадою, з посадовим окладом 2470 гривень на місяць.
Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_2 від 22.01.2025р. №23 наказано солдата ОСОБА_1 вважати таким, що 22 січня 2025 року справи та посаду здав. З 22 січня 2025 року виключено зі списків особового складу частини за всіх видів забезпечення, як такого, що вибув до нового місця служби.
Наказом командира військової частини НОМЕР_2 від 23.01.2025р. №24 позивача наказано вважати таким, но прибув та приступив до виконання службових обов`язків у відрядження з метою проходження базової загальновійськової підготовки у складі зведеного навчального батальйону « ІНФОРМАЦІЯ_5 » з військової частини НОМЕР_1 .
Стверджуючи про протиправність дій відповідачів щодо мобілізації на військову службу особи, яка являється священнослужителем, т.ч. проходження ним військово-лікарської комісії, порушення відповідачами, зокрема, ст.35 Конституції України, Закону України «Про альтернативну (невійськову) службу», ОСОБА_1 звернувся з даним позовом до суду. 
Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_1 , виходив з того, що релігійні переконання не можуть бути підставою для ухилення громадянина України, визнаного придатним до військової служби, від мобілізації з метою виконання свого конституційного обов`язку із захисту територіальної цілісності та суверенітету держави від військової агресії з боку іноземної країни. Судом враховано, що постановою Кабінету Міністрів України від 10.11.1999р. №2066 (зі змінами) затверджено Перелік релігійних організацій, віровчення яких не допускає користування зброєю, в якому відсутня релігійна організація «Релігійна громада «Незалежна Помісна Церква Християн «Храм Відновлення» у м.Херсоні», членом якої є ОСОБА_1 . До того ж, суд зазначив, що Законом України «Про альтернативну (невійськову) службу» передбачено запровадження альтернативної (невійськової) служби замість проходження строкової військової служби, в той час як правовідносини, які є предметом перевірки у даній справі, жодним чином не стосуються строкової (базової) військової служби.
За висновками суду, посилання в позовній заяві, що рішення ВЛК щодо придатності до військової служби ОСОБА_1 видане без проходження військово-лікарської комісії, не знайшли підтвердження під час розгляду справи, оскільки в картці обстеження та медичного огляду КНП «Кельменецька багатопрофільна лікарня» №59/25 наявні результати досліджень позивача та діагнози медичного обстеження лікарями терапевт, хірург, невропатолог, офтальмолог, ЛОР, психіатр. 
Також, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для визнання протиправними та скасування наказів командира військової частини НОМЕР_2 від 21.01.2025р. №21, від 22.01.2025р. №22 та від 23.01.2025р. №23, зазначивши, що у відповідності до положень Інструкції з організації обліку особового складу в системі Міністерства оборони України, затвердженої наказом Міністерства оборони України від 15.09.2022р. №280,  зарахування до штату військової частини, переміщення (переведення) проходження військової служби та виключення зі штату військової частини здійснюється наказами по стройовій частині відповідної військової частини.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 з огляду на наступне.
Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 є діючим священнослужителем, членом Релігійної організації «Незалежної Помісної Церкви Християн «Храм Відновлення» у м. Херсоні»
З 08.02.2020р. ОСОБА_1 займає посаду заступника голови церковної ради релігійної громади «Незалежної Помісної Церкви Християн «Храм Відновлення» у м. Херсоні». Позивач виконує пасторські обов`язки богослужіння, таїнства та інші релігійні обряди для вірян. 
У 2016-2019р.р. ОСОБА_1 проходив альтернативну невійськову службу у КЗ «Херсонська міська клінічна лікарня імені Афанасія і Ольги Тропініних». Призовною комісією Голопристанського району Херсонської області зарахований у запас 13.11.2019р. за ст.20 Закону України «Про альтернативну службу».
Спірним у даній справі є питання мобілізації позивача для проходження військової служби у період дії правового режиму воєнного стану.
Згідно зі статтею 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.
Статтею 35 Конституції України передбачено, що кожен має право на свободу світогляду і віросповідання. Це право включає свободу сповідувати будь-яку релігію або не сповідувати ніякої, безперешкодно відправляти одноособово чи колективно релігійні культи і ритуальні обряди, вести релігійну діяльність.
Здійснення цього права може бути обмежене законом лише в інтересах охорони громадського порядку, здоров`я і моральності населення або захисту прав і свобод інших людей.
Церква і релігійні організації в Україні відокремлені від держави, а школа - від церкви. Жодна релігія не може бути визнана державою як обов`язкова.
Ніхто не може бути увільнений від своїх обов`язків перед державою або відмовитися від виконання законів за мотивами релігійних переконань. У разі якщо виконання військового обов`язку суперечить релігійним переконанням громадянина, виконання цього обов`язку має бути замінене альтернативною (невійськовою) службою.
Відповідно до статті 9 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на свободу думки, совісті і релігії; це право включає свободу сповідувати свою релігію або переконання; передбачено, що кожен має право на свободу думки, совісті і релігії; це право включає свободу змінювати свою релігію або переконання, а також свободу сповідувати свою релігію або переконання під час богослужіння, навчання, виконання та дотримання релігійної практики і ритуальних обрядів як одноособово, так і спільно з іншими, як прилюдно, так і приватно.
Зі змісту статті 9 Конвенції випливає, що свобода сповідувати свою релігію або переконання підлягає обмеженням, лише встановленим законом, і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах громадської безпеки, для охорони публічного порядку, здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Відповідно до статті 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.
Указом Президента України від 24.02.2022р. №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на всій території України введено воєнний стан.
Зміст правового режиму воєнного стану, правові засади діяльності органів державної влади, військового командування, військових адміністрацій, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій в умовах воєнного стану визначаються Законом України від 12 травня 2015 року №389-VIII «Про правовий режим воєнного стану» (далі - Закон №389-VIII).
Відповідно до ст. 1 цього Закону, воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.
Указом Президента України «Про загальну мобілізацію» №69/2022 від 24 лютого 2022 року, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України та з метою забезпечення оборони держави, підтримання бойової і мобілізаційної готовності Збройних Сил України та інших військових формувань, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, оголошено про проведення загальної мобілізації.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби регламентовано Законом України від 25 березня 1992 року №2232-XII «Про військову службу і військовий обов`язок» (далі - Закон №2232-XII, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин).
У відповідності до ч.1 ст.1 Закону №2232-XII захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.
Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями (ч.2 ст.1 Закону №2232-XII).
За положеннями ч.3 ст.1 Закону №2232-XII військовий обов`язок включає підготовку громадян до військової служби; взяття громадян на військовий облік; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов (направлення) на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.
Частинами 4 та 5 статті 1 Закону №2232-XII передбачено, що громадяни України мають право на заміну виконання військового обов`язку альтернативною (невійськовою) службою згідно з Конституцією України та Законом України «Про альтернативну (невійськову) службу».
Від виконання військового обов`язку громадяни України звільняються на підставах, визначених цим Законом.
Щодо військового обов`язку громадяни України поділяються на такі категорії: допризовники - особи, які підлягають взяттю на військовий облік; призовники - особи, які взяті на військовий облік; військовослужбовці - особи, які проходять військову службу; військовозобов`язані - особи, які перебувають у запасі для комплектування Збройних Сил України та інших військових формувань на особливий період, а також для виконання робіт із забезпечення оборони держави; резервісти - особи, які проходять службу у військовому резерві Збройних Сил України, інших військових формувань і призначені для їх комплектування у мирний час та в особливий період (ч.9 ст.1 Закону №2232-XII).
Статтею 2 Закону №2232-XII визначено, що військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
Проходження військової служби здійснюється громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом), за направленням або за призовом.
Частиною 5 статті 2 Закону №2232-XII передбачено, що військова служба в Україні організовується з дотриманням конституційної вимоги про відокремлення церкви і релігійних організацій від держави.
Види військової служби, за положенням ч.6 ст.2 Закону №2232-XII, є: базова військова служба; військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період; військова служба за контрактом осіб рядового складу; військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу; військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів та закладів вищої освіти, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки (далі - вищі військові навчальні заклади та військові навчальні підрозділи закладів вищої освіти), а також закладів фахової передвищої військової освіти; військова служба за контрактом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб із числа резервістів в особливий період.
Базову військову службу громадяни України проходять відповідно до законів України у Збройних Силах України та інших військових формуваннях з метою здобуття військово-облікової спеціальності, набуття практичних навичок і умінь для збройного захисту Вітчизни (ч.7 ст.2 Закону №2232-XII).
Таким чином, базова військова служба та військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період є двома самостійними видами військової служби.
Згідно частини першої статті 15 Закону №2232-ХІІ для проходження базової військової служби направляються придатні для цього за станом здоров`я громадяни України чоловічої статі (жіночої статі - добровільно), яким до дня відправлення на базову військову службу виповнилося 18 років, та старші особи, які не досягли 25-річного віку. Зазначені громадяни України можуть один раз обрати рік проходження базової військової служби до досягнення ними 24-річного віку.
Громадяни України, які перебувають на військовому обліку призовників, у добровільному порядку можуть бути прийняті на військову службу за контрактом на умовах, передбачених частиною першою статті 20 цього Закону, та в порядку, визначеному положеннями про проходження військової служби громадянами України.
Згідно ст.39 Закону №2232-ХІІ призов резервістів та військовозобов`язаних на військову службу під час мобілізації проводиться в порядку, визначеному цим Законом та Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».
На військову службу під час мобілізації призиваються резервісти та військовозобов`язані, які перебувають у запасі і не заброньовані в установленому порядку на період мобілізації, незалежно від місця їх перебування на військовому обліку.
Правові основи мобілізаційної підготовки та мобілізації в Україні, визначає засади організації цієї роботи, повноваження органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, а також обов`язки підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності (далі - підприємства, установи і організації), повноваження і відповідальність посадових осіб та обов`язки громадян щодо здійснення мобілізаційних заходів встановлює Закон України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21.10.1993р. №3543-ХІІ (далі - Закон №3543-ХІІ).
За визначенням, наведеним у Законі №3543-ХІІ, мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.
Частиною 2 статті 4 Закону №3543-ХІІ передбачено, що загальна мобілізація проводиться одночасно на всій території України і стосується національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій.
Частиною 8 статті 4 Закону №3543-ХІІ встановлено, що з моменту оголошення мобілізації (крім цільової) чи введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях настає особливий період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій.
На час особливого періоду дія будь-яких прийнятих до настання цього періоду нормативно-правових актів, що передбачають скорочення чисельності, обмеження комплектування або фінансування Збройних Сил України, інших військових формувань чи правоохоронних органів спеціального призначення, зупиняється.
Статтею 23 Закону №3543-ХІІ встановлено перелік військовозобов`язаних, які не підлягають призову на військову службу під час мобілізації, де зазначено інші військовозобов`язані або окремі категорії громадян у передбачених законом випадках.
За обставинами справи ОСОБА_1 наголошує, що він є членом Релігійної організації «Незалежної Помісної Церкви Християн «Храм Відновлення» у м. Херсоні», віровчення релігійної громади закликає не використовувати зброю проти інших людей, тримати зброю та здійснювати присягу, що унеможливлює виконання позивачем військового обов`язку, яким має бути замінений альтернативною (невійськовою) службою.
Як вже зазначалось вище, частиною 4 статті 1 Закону №2232-ХІІ передбачено, що громадяни України мають право на заміну виконання військового обов`язку альтернативною (невійськовою) службою згідно з Конституцією України та Законом України «Про альтернативну (невійськову) службу».
Організаційно-правові засади альтернативної (невійськової) служби (далі - альтернативна служба), якою відповідно до Конституції України має бути замінене виконання військового обов`язку, якщо його виконання суперечить релігійним переконанням громадянина, визначені Законом України «Про альтернативну (невійськову) службу» від 12.12.1991р. №1975-ХІІ (далі - Закон №1975-ХІІ).
Відповідно до статті 1 Закону №1975-ХІІ альтернативна служба є службою, яка запроваджується замість проходження строкової військової служби і має на меті виконання обов`язку перед суспільством. В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження права громадян на проходження альтернативної служби із зазначенням строку дії цих обмежень.
За правилами статті 2 Закону №1975-ХІІ право на альтернативну службу мають громадяни України, якщо виконання військового обов`язку суперечить їхнім релігійним переконанням і ці громадяни належать до діючих згідно з законодавством України релігійних організацій, віровчення яких не допускає користування зброєю.
Частиною 1 статті 4 Закону №1975-ХІІ визначено, що на альтернативну службу направляються громадяни, які підлягають призову на строкову військову службу і особисто заявили про неможливість її проходження як такої, що суперечить їхнім релігійним переконанням, документально або іншим чином підтвердили істинність переконань та стосовно яких прийнято відповідні рішення.
Не підлягають направленню на альтернативну службу громадяни: звільнені відповідно до законодавства від призову на строкову військову службу; яким відповідно до законодавства надано відстрочку від призову на строкову військову службу (на строк дії відстрочки) (частина друга статті 4 Закону №1975-ХІІ).
Відповідно до статті 5 Закону №1975-ХІІ альтернативну службу громадяни проходять на підприємствах, в установах, організаціях, що перебувають у державній, комунальній власності або переважна частка у статутному фонді яких є в державній або комунальній власності, діяльність яких у першу чергу пов`язана із соціальним захистом населення, охороною здоров`я, захистом довкілля, будівництвом, житлово-комунальним та сільським господарством, а також у патронажній службі в організаціях Товариства Червоного Хреста України.
Види діяльності, якими можуть займатися громадяни, які проходять альтернативну службу, визначаються Кабінетом Міністрів України.
Постановою Кабінету Міністрів України №2066 від 10.11.1999р. затверджено Положення про порядок проходження альтернативної (невійськової) служби та перелік релігійних організацій, віровчення яких не допускає користування зброєю (далі - Положення №2066).
Відповідно до пунктів 2, 3 Положення №2066 громадяни України мають право на альтернативну службу, якщо виконання військового обов`язку суперечить їхнім релігійним переконанням і якщо вони належать до діючих відповідно до законодавства релігійних організацій, віровчення яких не допускає користування зброєю. Перелік таких релігійних організацій затверджується Кабінетом Міністрів України. Цим правом користуються громадяни, які належать до зазначених релігійних організацій, що діють як із зареєстрованим статутом, так і без його реєстрації.
В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть бути встановлені окремі обмеження цього права із зазначенням строку їх дії.
На альтернативну службу направляються громадяни, які підлягають призову на строкову військову службу і особисто заявили про неможливість її проходження як такої, що суперечить їхнім релігійним переконанням, документально або іншим чином підтвердили істинність переконань та стосовно яких прийнято відповідне рішення місцевою держадміністрацією.
З системного аналізу зазначених правових норм слідує, що альтернативна служба - це служба, яка запроваджується замість проходження саме «строкової військової служби», а право на альтернативну службу не є абсолютним і може бути обмежене в період воєнного або надзвичайного стану.
Верховний Суд неодноразово звертав увагу на те, що строкова військова служба та військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період - це два самостійні види військової служби і Законом України «Про альтернативну (невійськову) службу» альтернативна служба запроваджується замість проходження саме строкової військової служби, тобто заміна військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період на альтернативну (невійськову) службу, цим Законом не встановлена.
В свою чергу, Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» не передбачено надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації віруючим громадянам, які перебувають на військовому обліку військовозобов`язаних та не визначено порядок проходження альтернативної (невійськової) служби в умовах воєнного стану.
Таким чином, держава Україна запровадила альтернативи військовій службі у мирний час і громадяни України можуть безперешкодно ними скористатися. Проте у воєнний час, під час мобілізації і оборонної війни обов`язок захисту України, яка зазнала агресивного нападу з боку російської федерації, покладається на всіх громадян України незалежно від їхнього віросповідання.
Відповідно до частини третьої статті 4 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» ніхто не може з мотивів своїх релігійних переконань ухилятися від виконання конституційних обов`язків. Заміна виконання одного обов`язку іншим з мотивів переконань допускається лише у випадках, передбачених законодавством України.
У спірному випадку позивач не є особою, призваною для проходження строкової військової служби, яка дає право на заміну такої служби альтернативною.
При цьому, слід зазначити, що призов за мобілізацією може зумовлювати виконання військового обов`язку не лише в бойовій обстановці, але може бути пов`язаний з іншими видами несення цієї служби.
Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції стосовно того, що позивач, не будучи особою, яка підлягає призову на строкову військову службу, не має права на заміну військового обов`язку альтернативною (невійськовою) службою згідно із Законом України «Про альтернативну (невійськову) службу».
Також слід зазначити, що ЄСПЛ, неодноразово розглядаючи справи за заявами членів Релігійного об`єднання «Свідки Єгови» (зокрема у рішенні від 31.07.2008р. «Релігійне товариство Свідків Єгови та інші проти Австрії» («Religionsgemeinschaft der Zeugen Jehovas and Others v. Austria», заява №40825/98), констатував, що особливе ставлення влади до заявників, аніж до інших релігійних організацій, є порушенням статті 14 Конвенції у поєднанні зі статтею 9 Конвенції.
У час, коли Україна здійснює самооборону, коли існування самої держави є під загрозою, кожен громадянин України повинен усвідомлювати необхідність пошуку балансу між потребами держави і інтересами самого громадянина. ЄСПЛ неодноразово звертав увагу на необхідність врахування «особливої суспільної потреби» і «пропорційно переслідуваної законної мети» у випадках, пов`язаних із необхідністю виконання певного обов`язку і свободою віросповідання. Суд вважає, що існування особливої суспільної потреби є очевидним, оскільки Україна веде оборонну війну, а не агресивну, Україна зазнала нападу з боку держави, яка є значно більшою за площею і кількістю населення.
На підставі викладеного у сукупності колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апелянта про те, що ІНФОРМАЦІЯ_4 його незаконно призвано на військову службу за мобілізацією та на підставі Закону України  «Про альтернативну (невійськову) службу» він звільняється від усіх форм військового обов`язку.
А відтак, відсутні підстави для визнання протиправними дій ІНФОРМАЦІЯ_2 стосовно ОСОБА_1 , які полягають у врученні йому повістки для визначення придатності до служби та направленні позивача на ВЛК, а також визнання протиправним наказу керівника ІНФОРМАЦІЯ_2 «Про призов на військову службу за мобілізацією ОСОБА_1 ».
Порядок проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 2024 року №560, пунктом 74 якого передбачено, що військовозобов`язаним, які підлягають призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період, за рішенням керівника районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки видається направлення на військово-лікарську комісію для проходження медичного огляду за формою згідно з додатком 11. При цьому особам віком до 45 років видається направлення щодо визначення їх придатності до проходження військової служби у десантно-штурмових військах, силах спеціальних операцій, морській піхоті. Направлення реєструється в журналі реєстрації направлень на військово-лікарську комісію за формою згідно з додатком 12 та видається резервісту та військовозобов`язаному під особистий підпис.
Згідно п.75 Порядку №560 придатність резервістів та військовозобов`язаних до військової служби за станом здоров`я кожним лікарем визначається індивідуально. Висновки про придатність або непридатність резервістів та військовозобов`язаних до військової служби, подані ними скарги та об`єктивні дані, виявлені у процесі медичного огляду, а також установлений діагноз вносяться кожним лікарем до картки обстеження та медичного огляду та до інших документів, що засвідчується особистим підписом лікаря та скріплюється його особистою печаткою, із зазначенням дати проведення медичного огляду відповідно до вимог, визначених Міноборони.
Відповідно до п.77 Порядку №560 рішення (постанову) військово-лікарської комісії щодо придатності резервіста або військовозобов`язаного до проходження військової служби під час мобілізації вноситься до бази даних Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів не пізніше ніж протягом наступного дня з дня надходження відповідного рішення до районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки.
Процедуру проведення військово-лікарської експертизи військово-лікарськими комісіями, визначено в Положенні про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України, затвердженому Наказом Міністра оборони України 14.08.2008р. №402, зареєстрованому в Міністерстві юстиції України 17 листопада 2008 р. за №1109/15800 (далі - Положення №402).
Відповідно до п. 1.1 гл. 1 розділу II Положення №402 медичний огляд включає в себе вивчення та оцінку стану здоров`я і фізичного розвитку громадян на момент огляду в цілях визначення ступеня придатності до військової служби, навчання за військово-обліковими спеціальностями, вирішення інших питань, передбачених цим Положенням, з винесенням письмового висновку (постанови). Під придатністю до військової служби у цьому Положенні розуміється такий стан здоров`я і фізичного розвитку громадян, який дозволяє їм виконувати передбачені статутами, інструкціями службові обов`язки з конкретної військової спеціальності у виді Збройних Сил України та інших військових формуваннях, утворених відповідно до закону (далі - інші військові формування), у мирний час та під час дії особливого періоду. При встановленні діагнозу насамперед враховуються результати фізикального обстеження та спеціальних досліджень. Якщо дані попередньої медичної документації не співпадають з результатами актуального обстеження, проводиться спільний огляд (консиліум) за участі провідних (головних) медичних фахівців, під час якого може прийматись рішення про неврахування контраверсійних результатів попередніх досліджень (документів, виписок, заключень тощо) та госпіталізацій при винесенні експертного рішення.
Медичний огляд проводиться ВЛК з метою визначення придатності зокрема і: до військової служби призовників, військовозобов`язаних, резервістів (кандидатів у резервісти).
Пунктом 1.2. гл. 1 розділу II Положення №402 передбачено, що постанови ВЛК приймаються на підставі Розкладу хвороб, станів та фізичних вад, що визначають ступінь придатності до військової служби (далі - Розклад хвороб) (додаток 1), пояснень щодо застосування статей Розкладу хвороб (додаток 2) та таблиць додаткових вимог до стану здоров`я (далі - ТДВ) (додаток 3).
Порядок проведення медичного огляду військовозобов`язаних під час мобілізації, на особливий період проводиться у відповідності приписів гл. 3 розділу ІІ Положення № 402.
В п.3.1. гл. 3 розділу II Положення № 402 визначено, що медичний огляд військовозобов`язаних проводиться за рішенням керівників ТЦК та СП, начальників центрів рекрутингу Збройних Сил України, на підставі направлення, яке формується в електронній формі засобами Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів, або у паперовій формі за формою, наведеною у додатку 11 до Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 2024 року № 560. Медичний огляд проводиться ВЛК при ТЦК та СП за місцем провадження медичної практики у закладах охорони здоров`я комунальної або державної форми власності, які мають договір із НСЗУ на пакет медичних послуг, включений до програми державних гарантій медичного обслуговування населення на відповідний рік щодо медичного огляду осіб, який організовується ТЦК та СП, лікарями, які входять до складу ВЛК при ТЦК та СП. При цьому особам віком до 45 років видається направлення з метою визначення їх придатності до служби у Десантно-штурмових військах, підрозділах спеціального призначення, на підводних човнах, надводних кораблях, у морській піхоті. Направлення у паперовій формі реєструється в журналі реєстрації направлень на ВЛК, виданих резервістам та військовозобов`язаним для проходження медичного огляду за формою, наведеною у додатку 12 до Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 2024 року № 560, та видається військовозобов`язаному під особистий підпис. Контроль за направленням та проходженням військовозобов`язаними медичного огляду ВЛК покладається на керівника відповідного ТЦК та СП.
Згідно п.3.2 гл. 3 розділу II Положення №402 під час дії правового режиму воєнного стану кожний військовозобов`язаний оглядається хірургом, терапевтом, невропатологом, психіатром, офтальмологом, оториноларингологом, а за медичними показаннями - і лікарями інших спеціальностей.
Відповідно до п.3.4 глави 3 розділу ІІ Положення №402 перед оглядом військовозобов`язаних їм проводиться загальний аналіз крові, загальний аналіз сечі, серологічний аналіз крові на: антитіла до вірусу імунодефіциту людини (ВІЛ), поверхневий антиген до вірусу гепатиту «В» (HbsAg), загальні антитіла до вірусу гепатиту «С» (anti-HCV), реакція мікропреципітації з кардіоліпіновим антигеном або загальні антитіла до блідої трепонеми (RW); визначається група крові та резус-належність, проводяться рентгенологічне обстеження органів грудної клітки, ЕКГ. …Інші дослідження проводяться за показаннями.
З дослідженої судом картки обстеження та медичного огляду ОСОБА_1 №59/25 від 20.01.2025р. вбачається, що в КНП «Кельменецька багатопрофільна лікарня», позивачу проведено дослідження аналізів крові, сечі, флюрографія органів грудної клітки, внутрішньо очний тиск та медичне обстеження спеціалістами: терапевт, хірург, невропатолог, офтальмолог, ЛОР, психіатр.
Згідно довідки військово-лікарської комісії №59 від 20.01.2025р. ОСОБА_1 згідно постанови ВЛК визнаний здоровим та придатним до військової служби.
При зверненні з даним позовом до суду та в обґрунтування вимог апеляційної скарги ОСОБА_1 посилається на те, що ВЛК у встановленому порядку він не проходив, а картка обстеження та медичного огляду є фіктивною. 
Колегія суддів критично ставиться до таких доводів апелянта, оскільки дослідивши наявну в матеріалах картку обстеження та медичного огляду №59/25 з метою визначення ступеня придатності для проходження військової служби під час мобілізації, колегія суддів встановила, що вона містить відомості про результати аналізів позивача, а також про обстеження позивача лікарями, визначеними нормами Положення №402, як обов`язкові. Висновки лікарів завірені їх підписами та скріпленими печатками. 
Позивачем не доведено наявність у нього медичних показань для дослідження його лікарями інших спеціальностей. 
Підстави для сумніву у автентичності даних, внесених у картку, в колегії суддів відсутні. 
У разі наявності сумніву щодо правильності висновку військово-лікарської комісії при ІНФОРМАЦІЯ_6 щодо придатності до військової служби, позивач мав право звернутись до ВЛК військового комісаріату області та до Центральної військово-лікарської комісії для перегляду відповідного висновку відповідно до підпунктів 2.3.3 пункту 2.3, підпункту 2.10.5 пункту 2.10 глави 2 розділу І Положення №402.
Разом з тим, позивач не оскаржив рішення ВЛК та не використав своє право на проведення повторного медичного огляду щодо придатності до військової служби.
З урахуванням зазначеного суд першої інстанції правомірно відмовив в задоволенні позову ОСОБА_1 в частині вимог про визнання протиправною та скасування довідки ВЛК №59 від 20.01.2025р.
Що ж до позовних вимог про визнання протиправними та скасування наказів військової частини НОМЕР_2 від 21.01.2025р. №21, від 22.01.2025р. №22, від 23.01.2025р. №23, то апелянт свої висновки про протиправність вказаних наказів обґрунтовує посиланням на незаконність його мобілізації, необґрунтованість яких встановлено колегією суддів. 
Під час розгляду справи колегією суддів не встановлено порушень відповідачами порядку призову позивача на військову службу за мобілізацією, зарахування його до списків особового складу військової частини та направлення його для проходження військової служби. 
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції і зводяться до переоцінки встановлених судом обставин справи.
На підставі викладеного у сукупності колегія суддів доходить висновку, що судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та постановлено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Підстав для задоволення скарги ОСОБА_1 та скасування рішення суду першої інстанції колегія суддів не вбачає.
Відповідно до ст.316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на залишення рішення суду першої інстанції без змін, відповідно до приписів статті 139 КАС України, підстави для розподілу судових витрат відсутні.
Враховуючи, що дана справа правомірно віднесена судом першої інстанції до категорії незначної складності та розглядалась за правилами спрощеного провадження, тому постанова суду апеляційної інстанції, відповідно до ч.5 ст.328 КАС України, в касаційному порядку оскарженню не підлягає.
Керуючись ст. ст. 308, 311, п.1 ч.1 ст.315, ст. ст. 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд,-
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 19 травня 2025 року - без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Суддя-доповідач:                                                   А.В. Бойко

Суддя:                                                                       О.В. Єщенко

Суддя:                                                                       О.А. Шевчук