ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 вересня 2025 року	Львів	Справа № 300/857/25 пров. № А/857/13985/25	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:
головуючого судді          Шавеля Р.М.,
суддів                              Довгої О.І. та Шинкар Т.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м.Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій обл. на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 27.03.2025р. в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій обл., третя особа без самостійних вимог на предмет спору Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській обл., про визнання дій протиправними, спонукання до вчинення певних дій (суддя суду І інстанції: Скільський І.І., час та місце ухвалення рішення суду І інстанції: 27.03.2025р., м.Івано-Франківськ; дата складання повного рішення суду І інстанції: не зазначена),-

В С Т А Н О В И В:

10.02.2025р. (згідно із відомостями реєстраційної позначки суду першої інстанції) ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив:
визнати протиправним та скасувати рішення відповідача Головного управління /ГУ/ Пенсійного фонду /ПФ/ України в Донецькій обл. о/р 926010148187 від 20.01.2025р. про відмову у переведенні на пенсію за віком на пільгових умовах за Списком № 2;
зобов`язати ГУ ПФ України в Донецькій обл. призначити ОСОБА_1 пенсію за віком на пільгових умовах за Списком № 2 відповідно до п.«б» ст.13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» з 17.01.2024р. на підставі документів про страховий стаж, заробітну плату (дохід) та інших документів, що знаходяться на час переведення з одного виду пенсії на інший в пенсійній справі, зарахувавши, при цьому, до загального страхового стажу період роботи на території російської федерації /рф/ в ООО «Рустехойл» з 20.01.2020р. по 01.11.2020р. (09 місяців 13 днів) та в ООО «Варьеганская нефтяная буровая компания» з 13.05.2021р. по 01.03.2022р. (09 місяців 17 днів), до пільгового стажу за Списком № 2 періоди роботи в Івано-Франківському управлінні бурових робіт з 13.07.1989р. по 01.10.1994р. (05 років 02 місяці 19 днів), в ОАО «Сибнефть-Ноябрськнефтегаз» з 25.02.2000р. по 03.05.2001р. (01 рік 02 місяці 09 днів), в ПАО «Подзембургаз» в районі Крайньої Півночі з 03.03.2014р. по 30.09.2014р. (08 місяців 21 день), а також із врахуванням відомостей довідок № 01/1/1/304 від 07.03.2019р. та № Б-209 від 17.06.2019р. 

Розгляд справи проведено судом першої інстанції в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 27.03.2025р. заявлений позов задоволено частково; визнано протиправним та скасовано рішення ГУ ПФ України в Донецькій обл. о/р 926010148187 від 20.01.2025р. про відмову ОСОБА_1 у переведенні на пенсію за віком на пільгових умовах за Списком № 2; зобов`язано ГУ ПФ України в Донецькій обл. призначити ОСОБА_1 пенсію за віком на пільгових умовах за Списком № 2 відповідно до п.«б» ст.13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» з 17.01.2025р., на підставі документів про страховий стаж, заробітну плату (дохід) та інших документів, що знаходяться на час переведення з одного виду пенсії на інший в пенсійній справі, зарахувавши, при цьому, до загального страхового стажу період роботи на території рф в ООО «Рустехойл» з 20.01.2020р. по 01.11.2020р. та в ООО «Варьеганская нефтяная буровая компания» з 13.05.2021р. по 01.03.2022р., до пільгового стажу за Списком № 2 періоди роботи в Івано-Франківському управлінні бурових робіт з 28.04.1994р. по 27.08.1994р., в ОАО «Сибнефть-Ноябрськнефтегаз» з 25.02.2000р. по 03.05.2001р., в ПАО «Подзембургаз» в районі Крайньої Півночі з 03.03.2014р. по 30.09.2014р., а також врахувавши відомості довідок № 01/1/1/304 від 07.03.2019р. та № Б-209 від 17.06.2019р.; у задоволенні решти позовних вимог відмовлено; стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань ГУ ПФ України в Донецькій обл. на користь позивача сплачений судовий збір.

Не погодившись із винесеним судовим рішенням, його оскаржив відповідач ГУ ПФ України в Донецькій обл., який покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що в своїй сукупності призвело до помилкового вирішення спору, просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нову постанову, якою в задоволенні заявленого позову відмовити.
Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що за результатами розгляду наданих позивачем документів встановлено, що ОСОБА_1 при переході на пенсію за віком по Списку № 2 в стаж враховано по 29.02.2024р. пільговий стаж, який дає право на пенсію за віком відповідно до ч.2 ст.114 Закону України № 1058-ІV від 09.07.2003р. «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» складає 04 роки 10 місяців 20 днів. Загальний стаж складає 28 років 0 місяців 03 дня. Враховуючи зазначене, ОСОБА_1 відмовлено в перерахунку пенсії, оскільки відсутні правові підстави на вищезазначений перерахунок. Також зазначено, що при розгляді електронної пенсійної справи позивача з`ясовано, що період роботи в ОАО «Сибнефть-Ноябрськнефтегаз» з 25.02.2000р. по 03.05.2001р. (01 рік 02 місяці 09 днів) та в ПАО «Подзембургаз» з 03.03.2014р. по 30.09.2014р. (06 місяців 28 днів) вже зараховані до страхового стажу ОСОБА_1 . Довідки про стаж і заробітну плату підлягають перевірці, але в умовах введеного Указами Президента України № 64/2002 від 24.02.2022р. «Про введення воєнного стану в Україні» АТ «Укрпошта» повністю припинила обмін посилками/листами з країною-агресором рф. Оскільки наразі відсутня можливість зробити запит до рф щодо перевірки достовірності інформації, зазначеної у довідках про стаж і заробітну плату, проведення розрахунку пенсії відповідно наданих довідок на теперішній час неможливе. 
Таким чином, періоди роботи на території рф в ООО «Рустехойл» з 20.01.2020р. по 01.11.2020р. та в ООО «Варьеганская нефтяная буровая компания» з 13.05.2021р. по 01.03.2022р. неможливо зарахувати до страхового стажу позивача. Архівні довідки про заробітну плату № 01/1/1/304 від 07.03.2019р. та № Б-209 від 17.06.2019р. (установа, яка видала довідку, знаходиться на території рф) також не підлягають розгляду.

Інші учасники справи не подали до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу в письмовій формі протягом строку, визначеного в ухвалі про відкриття апеляційного провадження, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Розгляд справи в апеляційному порядку здійснено в порядку письмового провадження за правилами ст.311 КАС України без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача по справі, перевіривши матеріали справи та апеляційну скаргу в межах наведених у ній доводів, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, з наступних підстав.

Як достовірно з`ясовано під час судового розгляду, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перебуває на обліку в ГУ ПФ України в Івано-Франківській обл. як отримувач пенсії по інвалідності.
17.01.2025р. позивач звернувся із заявою до територіального органу ПФ України про перехід з пенсії по інвалідності на пенсію по віку (пільгову пенсії по віку за Списком № 2) відповідно до ст.13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» з дня подання заяви на підставі документів про страховий стаж, заробітну плату (дохід) та інших документів, що знаходяться на час переведення з одного виду пенсії на інший в його пенсійній справі, зарахувавши, при цьому, до загального страхового стажу періоди роботи з 20.01.2020р. по 01.11.2020р. та з 13.05.2021р. по 01.03.2022р., які підтверджені трудовою книжкою.
Після опрацювання системою поданої заяви, згідно принципу екстериторіальності органом, що призначає пенсію, визначено ГУ ПФ України в Донецькій обл.
Рішенням ГУ ПФ України в Донецькій обл. о/р НОМЕР_1 від 20.01.2025р. позивачу відмовлено у переході на пільгову пенсію по віку за Списком № 2 у зв`язку із відсутністю необхідного спеціального пільгового стажу, покликаючись на положення ст.114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Також у вказаному рішенні відповідач послався на припинення з 23.12.2023р. Угоди між Урядом України та урядом білорусі про гарантії прав громадян у галузі пенсійного забезпечення, вчиненої у м.Києві 14.12.1995р., у зв`язку із чим не можуть бути враховані надані позивачем довідки.
Надалі, на заміну рішення від 20.01.2025р. ГУ ПФ України в Донецькій обл. винесено рішення о/р 926010148187 від 20.02.2025р., яке за змістом аналогічне рішенню від 20.01.2025р., при цьому відповідач вказав, що пільговий стаж ОСОБА_1 складає 04 роки 10 місяців 20 днів (а.с.108).
Вказане відповідає розрахунку стажу позивача за формою РС-право, згідно якого загальний стаж позивача складає 28 років 03 дня, а спеціальний стаж за Списком № 2 становить 04 роки 10 місяців 20 днів, в тому числі період з 13.07.1989р. по 31.12.1991р., з 01.01.1992р. по 27.04.1994р. та з 28.08.1994р. по 01.10.1994р.

Вважаючи відмову пенсійного органу у переході на пільгову пенсію по віку (призначення пільгової пенсії по віку) протиправною та необґрунтованою, позивач звернувся до суду з метою захисту свого порушеного права.

Приймаючи рішення по справі та частково задовольняючи заявлений позов, суд першої інстанції виходив з того, що жодних виправлень, підчищень тощо у трудовій книжці ОСОБА_1 немає, тобто, позивач має належним чином оформлену трудову книжку, в якій містяться відповідні записи про спірні періоди роботи із відомостями, які відповідають вимогам законодавства. Таким чином, суд дійшов висновку, про протиправність доводів відповідача та третьої особи щодо незарахування спірних періодів роботи позивача на території рф в ООО «Рустехойл» з 20.01.2020р. по 01.11.2020р. та в ООО «Варьеганская нефтяная буровая компания» з 13.05.2021р. по 01.03.2022р. до загального страхового стажу.
Також суд зазначив, що посади, які займав ОСОБА_1 у періоди з 13.07.1989р. по 01.10.1994р., з 25.02.2000р. по 03.05.2001р. та з 03.03.2014р. по 30.09.2014р. (які зараховані до страхового стажу пенсійним органом), передбачені Списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників на роботах із шкідливими і важкими умовами праці, зайнятість в яких повний робочий день дає право на пенсію за віком на пільгових умовах, які були чинними на період його роботи. Вказане підтверджується, окрім записів у трудовій книжці, також і уточнюючими довідками.
При цьому, суд звернув увагу, що відповідачем зараховано до спеціального стажу за Списком № 2 періоди з 13.07.1989р. по 31.12.1991р., з 01.01.1992р. по 27.04.1994р. та з 28.08.1994р. по 01.10.1994р., що в сукупності складає 04 роки 10 місяців 20 днів, що підтверджується рішенням від 20.02.2025р., прийнятим на заміну рішення від 20.01.2025р., а також розрахунком стажу позивача за формою РС-право. Тому в частині позовних вимог позивача про зарахування таких періодів роботи (з 13.07.1989р. по 31.12.1991р., з 01.01.1992р. по 27.04.1994р. та з 28.08.1994р. по 01.10.1994р.) до спеціального (пільгового) стажу відмовив.
Водночас, суд вважав, що відповідач протиправно не зарахував ОСОБА_1 спірні періоди роботи в Івано-Франківському управлінні бурових робіт з 28.04.1994р. по 27.08.1994р. в ОАО «Сибнефть-Ноябрськнефтегаз» з 25.02.2000р. по 03.05.2001р. та у ПАО «Подзембургаз» в районі Крайньої Півночі з 03.03.2014р. по 30.09.2014р. до спеціального (пільгового) страхового стажу за Списком № 2, оскільки такі періоди підтверджуються необхідними документами.

Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно із роз`ясненнями, які наведені в п.13.1 постанови Пленуму ВАС України № 7 від 20.05.2013р. «Про судове рішення в адміністративній справі», у разі часткового оскарження судового рішення суд апеляційної інстанції в описовій частині свого рішення повинен зазначити, в якій частині рішення суду першої інстанції не оскаржується, і при цьому не має права робити правові висновки щодо неоскарженої частини судового рішення.
Рішення суду першої інстанції в частині, що не оскаржена особою, яка подала апеляційну скаргу, не може бути скасовано або змінено апеляційним судом (п.13.2 цієї постанови).
Враховуючи, що рішення суду першої інстанції не оскаржується в частині незадоволених (відмовлених) позовних вимог, тому в цій частині судове рішення не переглядається судом апеляційної інстанції.

Стосовно решти позовних вимог колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до правильних та обґрунтованих висновків про наявність підстав для часткового задоволення позову із визначеним способом захисту позивача, з огляду на наступне.

Правовідносини, що виникають у сфері пенсійного забезпечення громадян, регулюються Законом України № 1788-XII від 05.11.1991р. “Про пенсійне забезпечення” /Закон № 1788-XII/ та Законом України № 1058-ІV від 09.07.2003р. “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування” /Закон № 1058-ІV/.
Статтею 2 Закону № 1788-XII визначено, що за цим Законом призначаються: а) трудові пенсії: за віком; по інвалідності; в разі втрати годувальника; за вислугу років; б) соціальні пенсії.
Відповідно до ст.56 Закону № 1788-XII до видів трудової діяльності, що зараховується до стажу роботи, який дає право на трудову пенсію віднесено, серед іншого: роботу, виконувану на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв; будь-яка інша робота, на якій працівник підлягав державному соціальному страхуванню, або за умови сплати страхових внесків.
Згідно п.1 ч.1 ст.8 Закону № 1058-ІV право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.
У ст.1 Закону № 1058-ІV наведено наступні визначення:
пенсія - щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її інвалідом, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом.
страхові внески - це кошти відрахувань на соціальне страхування, збір на обов`язкове державне пенсійне страхування та страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, сплачені (які підлягають сплаті) згідно із законодавством, що діяло раніше; надходження від сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, що спрямовуються на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.
страхувальники - це роботодавці та інші особи, які відповідно до закону сплачують єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та/або є платниками відповідно до цього Закону.
За приписами п.1 ч.1 ст.24 Закону № 1058-ІV страховий стаж – це період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.
Частиною 2 ст.24 Закону № 1058-ІV встановлено, що страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.

Право на пенсію за віком на пільгових умовах незалежно від місця останньої роботи мають особи, які працювали на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за списком № 1 та на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджених Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, на роботах, що дають право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах, зазначених у частинах другій і третій цієї статті, а пенсії за вислугу років - на умовах, зазначених у частині четвертій цієї статті. Розміри пенсій для осіб, визначених цією статтею, обчислюються відповідно до статті 27 та з урахуванням норм статті 28 цього Закону (ч.1 ст.114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»).
Зокрема, відповідно до п.2 ч.2 ст.114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» на пільгових умовах пенсія за віком призначається працівникам, зайнятим повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, - після досягнення 55 років і за наявності страхового стажу не менше 30 років у чоловіків, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах, і не менше 25 років у жінок, з них не менше 10 років на зазначених роботах.
За відсутності страхового стажу, встановленого абзацом першим цього пункту, у період до 1 квітня 2024 року пенсія за віком на пільгових умовах призначається за наявності на дату досягнення віку, встановленого абзацами першим і третім - тринадцятим цього пункту, страхового стажу: з 1 квітня 2021 року по 31 березня 2022 року - не менше 28 років 6 місяців у чоловіків і не менше 23 років 6 місяців у жінок.
При цьому, відповідно до п.«б» ст.13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» на пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи, зокрема, працівники, зайняті повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці, - за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць - після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 30 років у чоловіків, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах, і не менше 25 років у жінок, з них не менше 10 років на зазначених роботах.
В свою чергу, статтю 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» рішенням Конституційного Суду України № 1-р/2020 від 23.01.2020р., визнано такою, що не відповідає Конституції України (є неконституційною). Порядок застосування статті 13 визначає пункт 3 резолютивної частини Рішення Конституційного Суду України №1-р/2020 від 23.01.2020р.
Відповідно до п.1 резолютивної частини Рішення Конституційного Суду України № 1-р/2020 від 23.01.2020р. визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), статтю 13, частину другу статті 14, пункти «б»-«г» статті 54 Закону України «Про пенсійне забезпечення» зі змінами, внесеними Законом України № 213-VIII від 02.03.2015р. «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення»; останні втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.
Пунктом 3 резолютивної частини Рішення Конституційного Суду №1-р/2020 від 23.01.2020р. встановлено, що застосуванню підлягають стаття 13, частина друга статті 14, пункти “б”-“г” статті 54 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991р. № 1788 в редакції до внесення змін Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 № 213-VIII для осіб, які працювали до 01.04.2015р. на посадах, визначених у вказаних нормах, а саме:
«На пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи: б) працівники, зайняті повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці, - за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць: чоловіки - після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 25 років, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах; жінки - після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 20 років, з них не менше 10 років на зазначених роботах.
Працівникам, які мають не менше половини стажу роботи із шкідливими і важкими умовами праці, пенсії на пільгових умовах призначаються із зменшенням віку, передбаченого статтею 12 цього Закону, на 1 рік за кожні 2 роки 6 місяців такої роботи чоловікам і за кожні 2 роки такої роботи – жінкам».
Отже, у статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» до внесення змін Законом України № 213-VIII від 02.03.2015р. «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» було встановлено страховий стаж роботи для чоловіків не менше 25 років, з них не менше 12 років 06 місяців пільговий стаж.
При цьому, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 03.11.2021р. по справі № 360/3611/20 в аналогічних відносинах дійшла до висновку, що застосуванню підлягають норми Закону № 1788-XI з урахуванням Рішення Конституційного Суду України №1-р/2020 від 23.01.2020р., а не Закону № 1058-IV.
За вказаних обставин така обов`язкова умова для призначення пенсії на пільгових умовах, як необхідний вік та стаж роботи, має застосовуватися в порядку, визначеному пунктом 3 резолютивної частини Рішення Конституційного Суду України №1-р/2020 від 23.01.2020р., та виходячи з принципу правої визначеності як складового елементу верховенства права, гарантованого ст.8 Конституції України.
Таке застосування судом вищевказаних норм права усуває колізію в їх застосуванні, у спосіб застосування тієї норми, яка створює більш сприятливі умови для реалізації права особи на пенсійне забезпечення, та забезпечує у спірних правовідносинах правову визначеність.
Отже, на пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи працівники, зайняті повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці, - за Списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць, зокрема чоловіки - після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 25 років, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах. При цьому, працівникам, які мають не менше половини стажу роботи із шкідливими і важкими умовами праці, пенсії на пільгових умовах призначаються із зменшенням віку, передбаченого статтею 12 цього Закону, на 1 рік за кожні 2 роки 6 місяців такої роботи чоловікам і за кожні 2 роки такої роботи – жінкам.

Отже, відповідач неправильно застосував в розглядуваному випадку вимоги п.2 ч.2 ст.114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», що є менш сприятливою нормою для позивача у порівнянні з ст.13 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

При цьому, підставою для відмови позивачу у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах за Списком № 2 є відсутність необхідного спеціального стажу. Водночас, як слідує із матеріалів справи, позивачу не зараховано як до страхового стажу, так і до пільгового, певні періоди його роботи у російській федерації.
Поряд з цим, за змістом ст.1 Угоди про гарантії прав громадян держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992р., пенсійне забезпечення громадян держав - учасниць цієї Угоди та членів їхніх сімей здійснюється за законодавством держави, на території якої вони проживають.
Статтею 6 вказаної Угоди встановлено, що призначення пенсій громадянам держав - учасниць Угоди проводиться за місцем проживання.
Для встановлення права на пенсію, в тому числі пенсію на пільгових умовах і за вислугу років, громадянам держав - учасниць Угоди враховується трудовий стаж, набутий на території будь-якої з цих держав, а також на території колишнього СРСР за час до набуття чинності цією Угодою.

Відповідно до абз. 2, 3 ст.6 Угоди між Урядом України і Урядом рф «Про трудову діяльність і соціальний захист громадян України і Росії, які працюють за межами кордонів своїх країн» від 14.01.1993р. трудовий стаж, включаючи стаж який обчислюється у пільговому порядку, і стаж роботи за спеціальністю, набутий у зв`язку з трудовою діяльністю на територіях обох Сторін, взаємно визнається Сторонами. Обчислення стажу здійснюється згідно з законодавством Сторони, на території якої відбувалась трудова діяльність. Сторонами визнаються дипломи, свідоцтво, інші документи державного зразка про рівень освіти і кваліфікації, які видані відповідними компетентними органами Сторін, без легалізації. 
Згідно зі ст.12 Угоди вона набуває чинності з моменту її підписання сторонами (з 14.01.1993р.).
Статтею 7 Угоди від 14.01.1993р. визначено, що питання пенсійного забезпечення регулюються Угодою про гарантії прав громадян держав-учасниць співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992р. (далі - Угода про гарантії) та двосторонніми угодами в цій галузі.

Зі змісту наведених норм вбачається, що пенсія особі, що звернулась за її призначенням, призначається за нормами законодавства країни, де відбувалась трудова діяльність цієї особи, а пільговий стаж, набутий на території однієї з визначених Угодою держав, визнається іншою державою.
Вказане узгоджується з правовою позицією, викладеною в постановах Верховного Суду від 14.11.2019р. у справі № 676/6166/16-а, від 16.04.2020р. у справі № 555/2250/16-а від 17.06.2020р. у справі № 646/1911/17, від 21.02.2020р. у справі № 291/99/17 та від 06.07.2020р. у справі № 345/9/17.

Отже, стаж, набутий на території будь-якої з держав-учасниць Угоди, враховується при встановленні права на пенсію. При цьому, обчислення стажу здійснюється згідно з законодавством сторони, на території якої відбувалась трудова діяльність, а пенсійне забезпечення громадян держав-учасниць проводиться по законодавству держави, на території якої вони проживають.
Наведене також підтверджує, що діюче в Україні пенсійне законодавство визначає, що у разі, якщо пенсія призначена на території України, а особа працювала на території рф або на підприємстві зареєстрованому на території рф після 13.03.1992р., то цей стаж має враховуватися на території України як власний страховий (трудовий) стаж, хоча пенсійні внески можуть сплачуватися в рф. Тобто існує гарантія врахування страхового (трудового) стажу кожної із сторін при призначенні пенсії на її території без перерахування страхових внесків.

Згідно з ст.2 федерального закону рф № 173-фз від 17.12.2001р. «Про трудові пенсії в російській федерації» страховий стаж - врахована при визначенні права на трудову пенсію сумарна тривалість періодів роботи і (або) іншої діяльності, протягом яких сплачувалися страхові внески до пенсійного фонду рф, а також інших періодів, які зараховуються до страхового стажу.
Відповідно до ч.1 ст.10 цього федерального закону до страхового стажу включаються періоди роботи та (або) іншої діяльності, які виконувались на території російської федерації особами, вказаними в частині першій статті 3 даного федерального закону, за умови, що за ці періоди сплачувались страхові внески до пенсійного фонду російської федерації.

З вищезазначеного слідує, що законодавством України, так і законодавством рф передбачено зарахування періоду трудової діяльності до страхового стажу при умові сплати страхових внесків до ПФ тієї країни, на території якої здійснювалась така діяльність.

Статтею 62 Закону № 1788-XII встановлено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Згідно з пунктом 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затв. постановою КМ України № 637 від 12.08.1993р. /Порядок № 637/, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.
За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. За відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження наявного трудового стажу приймаються довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які місять відомості про періоди роботи.

З матеріалів справи вбачається, що у позивача є в наявності трудові книжки НОМЕР_2 та ТК-V № 1743047, які містять усі необхідні записи і, відповідно, підтверджують стаж роботи позивача, зокрема:
в Івано-Франківському управлінні бурових робіт з 13.07.1989р. по 01.10.1994р. (05 років 02 місяці 19 днів);
в ОАО «Сибнефть-Ноябрськнефтегаз» з 25.02.2000р. по 03.05.2001р. (01 рік 02 місяці 09 днів);
у ПАО «Подзембургаз» в районі Крайньої Півночі з 03.03.2014р. по 30.09.2014р. (08 місяців 21 день);
в ООО «Рустехойл» з 20.01.2020р. по 01.11.2020р. (09 місяців 13 днів);
          в ООО «Варьеганская нефтяная буровая компания» з 13.05.2021р. по 01.03.2022р. (09 місяців 17 днів).

Апеляційний суд враховує, що на час прийняття позивача на роботу була чинною Інструкція про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах і організаціях, затв. постановою Держкомпраці СРСР № 162 від 20.06.1974р.
Відповідно до вказаної Інструкції трудова книжка є основним документом про трудову діяльність робітників і службовців; трудові книжки ведуться на всіх робітників і службовців державних, кооперативних і громадських підприємств, установ і організацій, які працювали понад 5 днів, в тому числі на сезонних і тимчасових працівників, а також на позаштатних працівників за умови, якщо вони підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; всі записи в трудовій книжці про прийом на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагородження та заохочення вносяться адміністрацією підприємства після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого терміну, а при звільненні - в день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження); записи проводяться акуратно, пір`яний чи кульковою ручкою, чорнилом чорного, синього або фіолетового кольору; в розділах “Відомості про роботу”, “Відомості про нагородження”, “Відомості про заохочення” трудової книжки (вкладиша) закреслення раніше внесених неточних або неправильних записів не допускається; в графі 3 розділу “Відомості про роботу” у вигляді заголовка пишеться повне найменування підприємства; в графі 3 пишеться: “Прийнято або призначений в такий-то цех, відділ, підрозділ, ділянку, виробництво” із зазначенням їх конкретного найменування, а також найменування роботи, професії або посади і присвоєного розряду. Записи про найменування роботи, професії або посади, на яку прийнято працівника, виробляються: для робітників - відповідно до найменуваннями професій, вказаних у Єдиному тарифно-кваліфікаційному довіднику робіт і професій робітників; для службовців - відповідно до найменуваннями посад, зазначених в Єдиної номенклатурі посад службовців, або відповідно до штатного розкладу; при звільненні робітника або службовця всі записи про роботу, нагородження та заохочення, внесені в трудову книжку за час роботи на даному підприємстві, засвідчуються підписом керівника підприємства або спеціально уповноваженої ним особи і печаткою підприємства або печаткою відділу кадрів; бланки трудових книжок і вкладишів до них зберігаються в бухгалтерії підприємства як документи суворої звітності і видаються за заявкою у підзвіт особі, відповідальній за ведення трудових книжок; після закінчення кожного місяця бухгалтерія вимагає від особи, відповідальної за ведення трудових книжок, звіту про наявність бланків трудових книжок і вкладишів до них, з додатком прибуткового ордера каси підприємства. На зіпсовані під час заповнення бланки трудових книжок і вкладишів до них складається акт.
Пунктом 1.4 Інструкції №162 визначалося, що питання, пов`язані з порядком ведення трудових книжок, їх зберігання, виготовлення, постачання та обліку, регулюються Постановою Ради Міністрів СРСР та ВЦСПС від 06.09.1973 №656 “Про трудові книжки працівників та службовців” (далі – Порядок № 656) та цією Інструкцією.

Пунктом 18 постанови Ради Міністрів Української РСР і Всесоюзної Центральної Ради професійних спілок № 656 від 06.09.1973р. “Про трудові книжки робітників і службовців” передбачено, що відповідальність за організацію робіт з ведення, обліку, зберігання і видачі трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації. За порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання і видачі трудових книжок посадові особи несуть дисциплінарну, а в передбачених законом випадках іншу відповідальність.
Аналогічні положення містяться в п.4 постанови КМ України № 301 від 27.04.1993р. “Про трудові книжки працівників”, згідно якого відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання та видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства. За порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання і видачі трудових книжок посадові особи несуть дисциплінарну, а в передбачених законом випадках іншу відповідальність.

Згідно з п.2.4 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженою наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України № 58 від 29.07.1993р. /Інструкція № 58/, усі записи в трудовій книжці про прийняття на переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу рядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і  точно відповідати тексту наказу (розпорядження).
Записи виконуються акуратно, ручкою кульковою або з пером, чорнилом чорного, синього або фіолетового кольорів, і завіряються печаткою запис про звільнення, а також відомості про нагородження та заохочення.
Відповідно до п.4.1 Інструкції № 58 у разі звільнення працівника всі записи про роботу і нагороди, що внесені у трудову книжку за час роботи на цьому підприємстві, засвідчуються підписом керівника підприємства або спеціально уповноваженою ним особою та печаткою підприємства або печаткою відділу кадрів.
Разом з тим, обов`язок щодо внесення записів до трудової книжки покладається на роботодавців, що виключає провину особи, яка бажає призначити пенсію, у недоліках таких записів.

Суд зазначає, що жодних виправлень, підчищень тощо у трудовій книжці ОСОБА_1 немає, тобто позивач має належним чином оформлену трудову книжку, в якій містяться відповідні записи про спірні періоди роботи із відомостями, які відповідають вимогам законодавства.
Вказані записи у трудовій книжці скріплені і засвідчені підписами вповноважених осіб роботодавця та відповідними печатками, не містять ні виправлень/підтирань, ні інших застережень, які б давали підстави сумніватись у їх правдивості.
Доказів, які б свідчили про недостовірність таких записів, відповідачем суду не надано, а тому останні безпідставно не взяті до уваги відповідачем для призначення пенсії за віком.
Аналогічна правова позиція щодо того, що трудова книжка є основним документом, який підтверджує стаж особи, викладена Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду в постанові від 21.02.2018р. у справі №687/975/17.

Колегія суддів звертає увагу, що підставою для призначення пенсії є наявність страхового стажу необхідної тривалості, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки та видачі довідок. Пенсійний орган не врахував, що не усі недоліки записів у трудовій книжці можуть бути підставою для неврахування відповідного стажу, оскільки визначальним є підтвердження факту зайнятості особи на відповідних роботах, а не правильність записів у трудовій книжці.
Аналогічний висновок викладено в постанові Верховного Суду від 06.03.2018р. у справі № 754/14898/15-а.

Крім того, апеляційний суд вважає за необхідне звернути увагу відповідача на те, що згідно з ч.3 ст.44 Закону № 1058-ІV органи Пенсійного фонду мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, видані ними для оформлення пенсії, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі та достовірність поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством для визначення права на пенсію. На такі перевірки не поширюється дія положень законодавства про здійснення державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності.
Отже, з наведених норм чинного законодавства вбачається значний обсяг прав та обов`язків у органів ПФ України під час вирішення питання про призначення пенсії та перевірки наявного стажу роботи для її призначення.
Органи ПФ України повинні використовувати всі передбачені законом повноваження за для повного та об`єктивного розгляду заяви про призначення пенсії, виходячи з тих обставин, що склалися.
При цьому, позивач як громадянин України наділений правом на відповідний соціальний захист з боку держави, яка в особі своїх органів не може відмовляти у його наданні з формальних підстав.

З огляду на наведене, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що ГУ ПФ України в Донецькій обл. безпідставно не зарахувало до страхового стажу позивача роботу на території рф в ООО «Рустехойл» з 20.01.2020р. по 01.11.2020р. та в ООО «Варьеганская нефтяная буровая компания» з 13.05.2021р. по 01.03.2022р. до загального страхового стажу.

Окрім того, під час судового розгляду встановлено, що посади, які займав ОСОБА_1 у періоди з 13.07.1989р. по 01.10.1994р., з 25.02.2000р. по 03.05.2001р. та з 03.03.2014р. по 30.09.2014р. (які зараховані до страхового стажу пенсійним органом), передбачені Списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників на роботах із шкідливими і важкими умовами праці, зайнятість в яких повний робочий день дає право на пенсію за віком на пільгових умовах, які були чинними на період його роботи.
Так, вказане підтверджується, окрім записів у трудовій книжці, також і уточнюючими довідками, зокрема:
період роботи позивача з 13.07.1989р. по 01.10.1994р. (05 років 02 місяці 19 днів) підтверджується довідкою про підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсії за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній № 01/01/10/05/02/02-968 від 08.11.2019р.;
період роботи позивача з 25.02.2000р. по 03.05.2001р. (01 рік 02 місяці 09 днів) підтверджується уточнюючою довідкою АО «Газпромнефть-Ноябрськнефтегаз» № 18/1/118 від 18.03.2019р.;
період роботи позивача з 03.03.2014р. по 30.09.2014р. (08 місяців 21 день) підтверджується уточнюючою довідкою ПАО «Подзембургаз» № 259-к від 22.10.2019р.
При цьому, відповідач зарахував до спеціального стажу за Списком № 2 періоди з 13.07.1989р. по 31.12.1991р., з 01.01.1992р. по 27.04.1994р. та з 28.08.1994р. по 01.10.1994р., що в сукупності складає 04 роки 10 місяців 20 днів, що підтверджується рішенням від 20.02.2025р., прийнятим на заміну рішення від 20.01.2025р., а також розрахунком стажу позивача за формою РС-право.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що відповідач протиправно не зарахував ОСОБА_1 спірні періоди роботи в Івано-Франківському управлінні бурових робіт з 28.04.1994р. по 27.08.1994р., в ОАО «Сибнефть-Ноябрськнефтегаз» з 25.02.2000р. по 03.05.2001р. та у ПАО «Подзембургаз» в районі Крайньої Півночі з 03.03.2014р. по 30.09.2014р. до спеціального (пільгового) страхового стажу за Списком № 2, оскільки такі періоди підтверджуються всіма необхідними документами.

Окрім цього, підставою для неврахування до страхового стажу ОСОБА_2 спірного періоду роботи на території рф пенсійний орган вказує припинення участі рф в Угоді про гарантії прав громадян держав-учасниць СНД у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992р.
Однак, покликання апелянта на те, що з 01.01.2023р. рф припинила участь в Угоді про гарантії прав громадян держав-учасниць СНД у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992р., а для України зазначений міжнародний договір припинив свою дію 24.06.2023р., не впливають на правомірність дій пенсійного органу, та не стосуються періодів трудової діяльності позивача, що мали місце в період дії вказаної Угоди.
Відповідно до постанови КМ України № 1328 від 29.11.2022р. «Про вихід з Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення» /Постанова № 1328/ Україна вийшла з вищезазначеної Угоди. Вказана постанова набрала чинності 02.12.2022р. Отже, до набрання чинності Постановою № 1328 Україна як держава-учасниця Угоди виконує зобов`язання, взяті згідно із Угодою.
Таким чином, вказаний спірний період роботи позивача на території рф підлягає зарахуванню до його страхового стажу.

Окрім того, суд зауважує, що у матеріалах пенсійної справи позивача містяться підтверджуючі уточнюючі довідки, зокрема, довідка про підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсії за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній № 01/01/10/05/02/02-968 від 08.11.2019р., уточнююча довідка АО «Газпромнефть-Ноябрськнефтегаз» № 18/1/118 від 18.03.2019р., уточнююча довідка ПАО «Подзембургаз» № 259-к від 22.10.2019р., якими підтверджується пільговий стаж позивача за Списком № 2.
Таким чином, у пенсійного органу були наявні всі необхідні документи, в тому числі трудові книжки, а також уточнюючі довідки (щодо підтвердження пільгової роботи позивача) станом на дату подання заяви про переведення на пенсію по віку на пільгових умовах за Списком № 2, які підтверджують наявність як загального спірного стажу роботи, в тому числі і на території рф, так і спірного стажу роботи в шкідливих умовах праці.

Статтею 13 Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах, підписаної від імені України у м.Мінську 22.01.1993р. та ратифіковану Законом України "Про ратифікацію Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах" встановлено, що документи, що на території однієї з Договірних Сторін виготовлені або засвідчені установою або спеціально на те уповноваженою особою в межах їх компетенції і за установленою формою і скріплені гербовою печаткою, приймаються на територіях інших Договірних Сторін без якого-небудь спеціального посвідчення. Документи, що на території однієї з Договірних Сторін розглядаються як офіційні документи, користуються на територіях інших Договірних Сторін доказовою силою офіційних документів.
01.12.2022р. прийнято Закон України № 2783-ІХ «Про вихід з Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах 1993 року та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року». 
22.12.2022р. Закон опубліковано у газеті «Голос України» та 23.12.2022р. набрав чинності. 
Вказаний Закон передбачає зупинення дії у відносинах з рф та республікою білорусь Конвенції та Протоколу до неї; вихід з зазначеної Конвенції та Протоколу до неї.
З 19.05.2024р. Конвенція буде вважатися припиненою для України у відносинах з усіма її сторонами. Після виходу України з Мінської Конвенції правове співробітництво у цивільних і кримінальних справах здійснюватиметься на підставі двосторонніх міжнародних договорів України з відповідними державами-учасницями Мінської конвенції та багатосторонніх міжнародно-правових інструментів, що діють в рамках Ради Європи, ООН, Гаазької конференції з міжнародного приватного права, чинних у відносинах з відповідними державами. За відсутності міжнародного договору співробітництво судів та інших компетентних органів у цивільних і кримінальних справах здійснюватиметься згідно з внутрішнім законодавством на основі принципу взаємності.
Таким чином, відповідно до цих норм права Україна продовжує бути учасницею і дотримуватись зобов`язань за Конвенцією щодо її учасників до настання терміну виходу України з Конвенції (зважаючи на те, що Конвенція була ратифікована Україною в жовтні 1994 року, це щонайменше 1 рік). Однак, це правило не поширюється на відносини з рф та республікою білорусь, оскільки Законом № 2783-ІХ зупинено дію Конвенції у відносинах з цими країнами вже тепер.
Натомість, КМ України прийняв постанову № 107 від 04.02.2023р. «Деякі питання прийняття на території України під час воєнного стану документів, виданих уповноваженими органами іноземних держав», якою передбачено, що під час воєнного стану та протягом шести місяців після його припинення або скасування, документи, виготовлені або засвідчені на території іноземних держав установою або спеціально на те уповноваженою особою в межах їх компетенції за установленою формою і скріплені гербовою печаткою, приймаються на території України без спеціального посвідчення (консульської легалізації, проставлення апостиля тощо) у разі, коли станом на 24 лютого 2022 року такі документи приймаються на території України без спеціального посвідчення.
Зважаючи на той факт, що станом на 24.02.2022р. Конвенція і Протокол до неї у відносинах з рф та республікою білорусь діяли, і виготовлені або засвідчені там документи приймалися на території України без спеціального посвідчення, з прийняттям цієї постанови документи цих держав і надалі приймаються на території України без спеціального посвідчення, але лише під час воєнного стану та протягом шести місяців після його припинення або скасування.
Після припинення воєнного стану в Україні та закінчення строку 6 місяців після його припинення передбачається проставлення апостиля, що випливає з наведеного вище.

Враховуючи, що документи на момент їх подання до відповідача до 24.02.2022р. приймалися на території України без спеціального посвідчення, тому при обставинах, що склались у зв`язку з повномасштабним вторгненням 24.02.2022р. рф на територію України та військовою агресією по відношенню до громадян України, пенсійним органом не може бути відмовлено у врахуванні стажу позивача за періоди роботи на території росії, які мали місце до вказаних подій.
Таким чином, суд вважає, що у пенсійного органу були наявні всі необхідні документи, в тому числі трудові книжки, а також уточнюючі довідки (щодо підтвердження пільгової роботи позивача) станом на дату подання заяви про переведення на пенсію по віку на пільгових умовах за Списком № 2, які підтверджують наявність як загального спірного стажу роботи, в тому числі і на території росії, так і спірного стажу роботи в шкідливих умовах праці.

          Таким чином, заявлений позов підлягає до часткового задоволення, при цьому обраний спосіб захисту прав позивача повністю відповідає вимогам діючого законодавства та забезпечує поновлення порушеного права.

Право на вмотивованість судового рішення є складовою права на справедливий суд, гарантованого ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі “Руїз Торія проти Іспанії”, параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.
У рішенні “Петриченко проти України” (параграф 13) Європейський суд з прав людини вказував на те, що національні суди не надали достатнього обґрунтування своїх рішень, та не розглянули відповідні доводи заявника, навіть коли ці доводи були конкретними, доречними та важливими.
Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.
Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції не встановив неправильного застосування норм матеріального права, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення і погоджується з висновками суду першої інстанції у справі, якими вимоги позивача задоволені частково у визначений спосіб.

З огляду на викладене, суд першої інстанції правильно та повно встановив обставини справи, ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків судового рішення, а тому підстав для скасування рішення суду колегія суддів не вбачає і вважає, що апеляційну скаргу на нього слід залишити без задоволення.

Відповідно до правил ст.139 КАС України понесені судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги слід покласти на апелянта ГУ ПФ в Донецькій обл.

Керуючись ст.139, ч.4 ст.229, ст.311, п.1 ч.1 ст.315, ст.316, ч.1 ст.321, ст.ст.322, 325, 329 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 27.03.2025р. в адміністративній справі № 300/857/25 залишити без задоволення, а вказане рішення суду – без змін.
Понесені судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на апелянта Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій обл.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її ухвалення, та може бути оскаржена у касаційному порядку у випадках, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя	 	Р. М. Шавель 	
судді	 	О. І. Довга 	
 	 	Т. І. Шинкар  	

Дата складання повного судового рішення: 30.09.2025р.