ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 вересня 2025 року 
м. Київ
справа № 620/11176/23
адміністративне провадження № К/990/38038/24  
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача Юрченко В.П.,
суддів: Васильєвої І.А.,  Гімона М.М., 

розглянувши в порядку письмового провадження  касаційну скаргу Головного управління ДПС у Чернігівській області   на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 09 січня  2024 року (суддя Баргаміна Н.М.) та постанову Шостого  апеляційного адміністративного суду від 18 червня 2024 року  (головуючий суддя Файдюк В.В., судді: Мєзєнцев Є.І., Губська Л.В.) у справі № 620/11176/23 за позовом Приватного підприємства «ТТ-Нафта» до Головного управління ДПС у Чернігівській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,             
ВСТАНОВИВ:
Приватне підприємство «ТТ-Нафта» (далі - позивач, платник податків, ПП «ТТ-Нафта») звернулось до Чернігівського окружного адміністративного суду із позовною заявою до Головного управління ДПС у Чернігівській області (далі - відповідач, податковий або контролюючий орган, ГУ ДПС у Чернігівській області), у якій просило визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення (форма «Р») № 3256/ж10/25-01-07-00 від 28.03.2023, (форма «Р») № 3257/ж10/25-01-07-00 від 28.03.2023, (форма «ПН») № 3258/ж10/25-01-07-00 від 28.03.2023.
В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що висновки відповідача, викладені в акті перевірки, носять характер суб`єктивних припущень, не підкріплені належними доказами. Вказує, що висновки про те, що строк позовної давності по сплаті заборгованості минув, є помилковим та суперечить нормам   Цивільного кодексу України.
Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 09 січня 2024, яке залишено без змін  постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 18 червня 2024 року, позовні вимоги задоволено.
Під час судового розгляду судами попередніх інстанцій встановлено, що між Приватним підприємством «Фонтекс-Агро» (продавець) та Приватним підприємством «ТТ-Нафта» (покупець) було укладено договір № 232 поставки паливно-мастильних матеріалів від 30.08.2013 та додаткові угоди № 1 від 30.12.2013, № 2 від 01.01.2015.
Згідно додаткової угоди № 2 від 01.01.2015 до договору поставки № 232 від 30.08.2013 покупець визнав перед продавцем заборгованість в розмірі 62024172 грн та зобов`язався здійснити оплату з відстрочкою платежу до 01.02.2025.
Судами припущено ймовірність допущення описки або технічної помилки  щодо  зазначення строку дії Договору поставки паливно-мастильних матеріалів від 30.08.2013 року № 232, який  визначений пунктом 7.2, проте додатковими угодами №1 та №2 жодних змін до даного пункту не вносилось, а зазначено, що  Договір починає свій перебіг у момент, визначений у п.8.1, проте в пункті 8.1. дана інформація відсутня, а момент набрання чинності Договору зазначено в пункті 7.1. Тобто,  помилково зазначено, що  внесено зміни до пунктів 8.1, 8.2 договору, замість зазначення пунктів 7.1, 7.2.
Суди дійшли висновку, що дана описка у номері договору не призводить до його недійсності, а тим більше фіктивності, оскільки суті та умов договору (суми, строків, порядку) дана описка не змінює.
Також суди зазначили, що до п.7.2 Договору зміни не вносились, однак це не означає що його дія закінчилась, оскільки сторони Договору №232 від 30.08.2013 року досягли згоди і:
а)                              зафіксували факт та суму заборгованості в розмірі 62 024 172 грн та домовились про відстрочку для її погашення до 30.12.2015 (доповнили Договір п.3.5.1), в подальшому продовживши її до 31.12.2025 шляхом зміни редакції п.3.5.1 Договору.
б)                              враховуючи волю обох сторін Договору на продовження співпраці продовжили строк його дії до 31.12.2015 року шляхом викладення п.8.2 Договору в іншій редакції і в подальшому ще раз змінивши його редакцію з метою продовження строку його дії до 31.12.2025. І те, що зміни були внесені у п.8.2, а не 7.2 ніяк не підтверджує висновки відповідача про те, що дія Договору №232 від 30.08.2013 закінчилась 31.12.2013, особливо враховуючи регулярне вчинення сторонами конклюдентних дій прямо направлених на виконання досягнутих домовленостей, що прямо передбачено   ГК України.
Крім того, між Приватним підприємством «Фонтекс-Агро» та ФОП ОСОБА_1 (новий кредитор), а також Приватним підприємством «ТТ-Нафта» (боржник) було укладено договір про поступку права на вимогу боргу від 29.02.2016, згідно якого ПП «Фонтекс-Агро» передало, а новий кредитор прийняв на себе право вимоги першого та стає кредитором по договору поставки № 532 від 30.08.2013 між Приватним підприємством «Фонтекс-Агро» та Приватним підприємством «ТТ-Нафта».
Вказана заборгованість позивача перед ФОП ОСОБА_1 відображена в оборотно-сальдовій відомості по рахунку 685, а Приватним підприємством «ТТ-Нафта» здійснюється її погашення, що підтверджується наданими суду платіжними дорученнями, та на 04.10.2023 кредиторська заборгованість складає вже 52651172,21 грн.
Крім того, судами попередніх інстанцій встановлено, що між ТОВ «СПК» (орендодавець) та Приватним підприємством «ТТ-Нафта» (орендар) було укладено договір оренди № 9 від 01.01.2013, а також додаткову угоду № 1 від 30.12.2017 до договору оренди № 9 від 01.01.2013, згідно якої орендар визнав перед орендодавцем заборгованість в розмірі 4803357,60 грн та зобов`язався здійснити повний розрахунок з відстрочкою платежу до 30.12.2022, та додаткову угоду № 3 від 29.12.2022 до договору оренди № 9 від 01.01.2013, згідно якої орендар визнав перед орендодавцем заборгованість в розмірі 4003357,60 грн та зобов`язався здійснити повний розрахунок з відстрочкою платежу до 31.12.2023.
Вказана заборгованість перед ТОВ «СПК» також відображена позивачем в оборотно-сальдовій відомості по рахунку 6852 та здійснено її погашення в розмірі 1010000,00 грн.
Відповідачем була проведена документальна позапланова виїзна перевірка Приватного підприємства «ТТ-Нафта» з питань повноти нарахування податку на прибуток та податку на додану вартість стосовно сум кредиторської заборгованості Приватного підприємства «ТТ-Нафта» перед ТОВ «СПК» та ФОП ОСОБА_1 , за результатами якої складено акт від 17.03.2023 № 2757/ж-5/25-01-07-01-01.
Згідно висновків, викладених в акті, під час перевірки було встановлено порушення: пункту   44.1 статті 44, підпункту   134.1.1 пункту 134.1 статті 134 Податкового кодексу України, пунктів 5, 15   П(С)БО 15   «Дохід», пункт 5   П(С)БО 11   «Зобов`язання», внаслідок чого занижено податок на прибуток на загальну суму 11884338 грн, в т.ч. за 1 квартал 2019 на суму 11164351 грн, за 1 півріччя 2019 на суму 11164351 грн, за 3 квартал 2019 на суму 11164351 грн, за 2019 рік на суму 11164351 грн, за 1 квартал 2020 на суму 566020 грн, за 1 півріччя 2020 на суму 709914 грн, за 3 квартал 2020 на суму 719987 грн; пункту   198.5 статті 198 Податкового кодексу України   внаслідок чого занижено податок на додану вартість у сумі 10337362 грн, в т.ч. за березень 2019 року на суму 10337362 грн.      
Такі висновки відповідача ґрунтуються на тому, що згідно даних бухгалтерського обліку Приватне підприємство «ТТ-Нафта» отримано товари на суму 62024172,21 грн та 4533000,00 грн, які так і не були оплачені, у зв`язку з чим рахується кредиторська заборгованість по рахунку 685 «Розрахунки з іншими кредиторами», за якою минув строк позовної давності. Приватним підприємством «ТТ-Нафта» не включено до складу рядка 2120 «Інші операційні доходи» Звіту про фінансовій результат заборгованість по взаємовідносинам з ФОП ОСОБА_1 в сумі 62024,20 тис. грн, по взаємовідносинам з ТОВ «СПК» в сумі 4533,00 тис. грн, яка повинна бути відображена відповідно до п. 15   П(С)БО 15   «Дохід», п. 5   П(С)БО 11   «Зобов`язання». Також підприємством занижено податкові зобов`язання з ПДВ на загальну суму 10337362 грн, в т.ч. за березень 2019 року на суму 10337362 грн, а також не зареєстровано у ЄРПН податкову накладну на загальну суму 10337362 грн.
На підставі акту перевірки було винесено податкові повідомлення-рішення:
- № 3256/ж10/25-01-07-00 від 28.03.2023, яким збільшено суму грошового зобов`язання з податку на прибуток приватних підприємств на 17826507 грн (за податковим зобов`язанням на суму 11884338 грн та за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) на суму 5942169 грн);      
- № 3257/ж10/25-01-07-00 від 28.03.2023, яким збільшено суму грошового зобов`язання з податку на додану вартість на 15506043 грн (за податковим зобов`язанням на суму 10337362 грн та за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) на суму 5168681 грн);
- № 3258/ж10/25-01-07-00 від 28.03.2023, яким за не реєстрацію податкових накладних на заниження податкових зобов`язань з ПДВ по безоплатно отриманим товарам відповідно до сум кредиторської заборгованості, за якою минув строк позовної давності, застосовано штраф у розмірі 3400 грн.
Не погоджуючись з правомірністю прийнятих відповідачем податкових повідомлень-рішень, позивач звернувся з цим позовом до суду про визнання їх протиправними та скасування.
Ухвалюючи  рішення про задоволення позовних вимог, суди попередніх інстанцій зазначили, що заборгованість позивача перед ФОП ОСОБА_1 та ТОВ «СПК» не є безнадійною кредиторською заборгованістю у розумінні пункту «а» підпункту   14.1.11 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України, оскільки на момент проведення перевірки строк виконання зобов`язань, з урахуванням додаткових угод до договорів, ще не настав, а відтак заборгованість є поточною та не підлягає включенню до складу доходів на підставі підпункту   134.1.1 пункту 134.1 статті 134 Податкового кодексу України.
Не погоджуючись з судовим рішенням, відповідач подав касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення судів першої та апеляційної інстанцій скасувати та прийняти нову постанову про відмову в задоволенні позову в повному обсязі. Підставою касаційного оскарження зазначено  пункт перший частини 4 ст. 328 КАС України, зокрема застосування судом апеляційної інстанції норми права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, зокрема  у постановах від 17.01.2024  у справі                                № 240/16708/22,  від 03.04.2021 у справі № 813/2762/15,  від 17.09.2020 у справах № 804/4327/16, від 25.04.2023 у справі № 520/723/20.
Ухвалою Верховного Суду від 12 листопада 2024 відкрито касаційне провадження з метою перевірки доводів щодо неправильного застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права у випадку, передбаченому пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, обговоривши доводи касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіривши правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає частково задоволенню з огляду на таке.
Відповідно до частини першої статті 341 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
Відповідно до пункту «а» підпункту   14.1.11 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України   безнадійною заборгованістю є заборгованість за зобов`язаннями, щодо яких минув строк позовної давності.
При цьому, в розумінні підпункту   14.1.257 пункту 14.1 статті 14 ПКУ, сума заборгованості одного платника податків перед іншим платником податків, що не стягнута після закінчення строку позовної давності, є безповоротною фінансовою допомогою.
Підпунктом   134.1.1 пункту 134.1 статті 134 Податкового кодексу України   передбачено, що об`єктом оподаткування податком на прибуток підприємств є прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом коригування (збільшення або зменшення) фінансового результату до оподаткування (прибутку або збитку), визначеного у фінансовій звітності підприємства відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності, на різниці, які виникають відповідно до положень цього   Кодексу. Для цілей цього підпункту до річного доходу від будь-якої діяльності, визначеного за правилами бухгалтерського обліку, включається дохід (виручка) від реалізації продукції (товарів, робіт, послуг), інші операційні доходи, фінансові доходи та інші доходи.
Пунктом   135.1 статті 135 Податкового кодексу України   встановлено, що базою оподаткування є грошове вираження об`єкту оподаткування, визначеного згідно із   статтею 134 цього Кодексу   з урахуванням положень цього   Кодексу.
За пунктом   198.2 статті 198 Податкового кодексу України   датою віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг.
Відповідно пункту   198.3 статті 198 Податкового кодексу України   податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом   193.1 статті 193   цього   Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з: придбанням або виготовленням товарів та наданням послуг; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи); ввезенням товарів та/або необоротних активів на митну територію України. Нарахування податкового кредиту здійснюється незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах провадження господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.
Згідно приписів п.п.198.5 ст. 198 ПК України, платник податку зобов`язаний нарахувати податкові зобов`язання виходячи з бази оподаткування, визначеної відповідно до   пункту 189.1   статті 189 цього Кодексу, та скласти не пізніше останнього дня звітного (податкового) періоду і зареєструвати в Єдиному реєстрі податкових накладних в терміни, встановлені цим Кодексом для такої реєстрації, зведену податкову накладну за товарами/послугами, необоротними активами, придбаними/виготовленими з податком на додану вартість (для товарів/послуг, необоротних активів, придбаних або виготовлених до 1 липня 2015 року, - у разі якщо під час такого придбання або виготовлення суми податку були включені до складу податкового кредиту), у разі якщо такі товари/послуги, необоротні активи призначаються для їх використання або починають використовуватися: а) в операціях, що не є об`єктом оподаткування відповідно до   статті 196   цього Кодексу (крім випадків проведення операцій, передбачених   підпунктом 196.1.7   пункту 196.1 статті 196 цього Кодексу) або місце постачання яких розташоване за межами митної території України; г) в операціях, що не є господарською діяльністю платника податку (крім випадків, передбачених   пунктом 189.9   статті 189 цього Кодексу).
Як вже зазначалось, між сторонами виник спір щодо наявності/відсутності підстав визнання кредиторської заборгованості безнадійною заборгованістю.
Як зазначено в акті перевірки, суть порушення податкового законодавства позивачем полягає у тому, що останнім занижено  фінансовий результат на загальну суму 66557200 грн у зв`язку з не включенням  до складу доходів суми кредиторської заборгованості, по якій минув строк позовної давності, в т.ч. НОМЕР_1 грн заборгованості перед ФОП ОСОБА_1 та 553000 грн  перед ТОВ «СПК», а також заниження податку на додану вартість на суму 10337362 грн, та не реєстрація  у ЄРПН податкової накладної на зазначену суму.
Щодо взаємовідносин позивача з ФОП ОСОБА_1 .
Згідно договору  між позивачем та ПП «Фонтекс-Агро», як постачальником був укладений договір  поставки паливно-мастильних матеріалів № 232 від 30.08.2013. 
Як вже зазначалось, позивач стверджує і суди погодились з такими доводами, що  у нього виникла  поточна кредиторська заборгованість в сумі 62024172 грн, яка не є безнадійною, оскільки строк дії договору неодноразово продовжувався, зокрема: до 31.12.2015 (з одночасною фіксацією суми заборгованості 62024172 грн.), до 31.12.2025 (з відстроченням сплати заборгованості до 01.02.2025). Строк позовної давності у такому разі сплине лише 02.02.2028.
Крім того, 29.02.2016 між ПП «Фонтекс-Агро» (кредитор, постачальник ППМ по первісному договору), ПП «ТТ-Нафта» (позивач) та  ФОП ОСОБА_1 (Новий Кредитор) укладено Договір про поступку права вимоги боргу, згідно з яким останній набув права вимоги від боржника («ТТ-Нафта») сплати суми боргу 62024172 грн. При цьому, строк давності по договору не змінився.
Також, судами встановлено, що 07.08.2017 ПП «Фонтекс-Агро» здійснено припинення юридичної особи.
Під час судового розгляду відповідач доводив суду, що податкова перевірка позивача здійснювалась неодноразово, у тому числі з приводу Договору поставки № 232 від 30.08.2013, зміст якого відображено в акті від 16.12.2014 № 2884/22/37021932, довідці від 15.05.2015 і суттєво відрізняється від тексту Договору, який надано позивачем при проведенні цієї перевірки, за результатами якої прийнято спірні податкові повідомлення-рішення.
Суди попередніх інстанцій відхилили посилання відповідача на викладені ним розбіжності в тексті договору поставки № 232 від 30.08.2013, наданого при проведенні перевірки та наведеного в акті від 16.12.2014 № 2884/22/37021932, довідці від 15.05.2015, з зазначенням, що  суду не надано примірника вказаного договору, що надавався під час перевірки 2014 року. 
Відносно  припинення з 07.08.2017 ПП «Фонтекс-Агро» статусу юридичної особи, суди зауважили, що згідно частини четвертої   статті 91 Цивільного кодексу України   цивільна правоздатність юридичної особи виникає з моменту її створення і припиняється з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення. За таких обставин, ПП «Фонтекс-Агро» на момент укладення договору про поступку права на вимогу боргу від 29.02.2016 мало право на його укладення.      
Щодо взаємовідносин позивача з ТОВ «СПК».
Судами попередніх інстанцій встановлено, що між ТОВ «СПК» (орендодавець) та ПП «ТТ-Нафта» (орендар) укладено Договір оренди № 9 від 01.01.2013. 
30.12.2017  між сторонами укладено додаткову угоду до Договору оренди, згідно з якою, орендар (позивач) визнав заборгованість  перед орендодавцем в розмірі 4803357,67 грн., та погодили  відстрочку її погашення до 30.12.2022.
Позивач доводив суду, і з цими доводами погодився суд, що  граничний строк виконання Орендарем зобов`язання з погашення поточної заборгованості в сумі 4803357,67 грн  настає 30.12.2022, а строк давності за відсутності інших змін сплине лише 31.12.2025.
Повертаючись до підстав касаційного оскарження, необхідно перевірити застосовність висновків  Верховного Суду, про які зазначено у касаційній скарзі відповідача.
Зокрема,  постановою від 17.01.2024 справі № 240/16708/22 Верховним Судом рішення судів попередніх інстанцій скасовано (про задоволення позову платника податків) і справу скеровано на новий судовий розгляд до суду першої інстанції у зв`язку з порушенням норм процесуального права, що проявилось у не дослідженні та не установлені всіх фактичних обставин у справі для правильного її вирішення. Судом зазначено, що суди залишили поза увагою ключову тезу відповідача про те, що дохід позивача у зв`язку із наявністю подібної заборгованості виник саме через факт припинення підприємницької діяльності контрагента, а не через призму існування строку позовної давності.
У постанові Верховного Суду від 03.04.2021 у справі № №813/2762/15 зазначено, що у позивача утворилася кредиторська заборгованість перед контрагентами, яка не стягнута  протягом трьох років з моменту її виникнення, з огляду на що здійснено списання вказаної кредиторської заборгованості як безнадійної, але  платником податку помилково не відкореговано суму податкового кредиту на суму безнадійного боргу.
У постанові Верховного Суду від 17.09.2020 у справі № 804/4327/16 (спір щодо податкової консультації  з приводу корегування податкового кредиту у разі списання безнадійної податкової заборгованості) сформульовано висновок, що з урахуванням  положень пункту   193.1 ст. 193, 198.3   статті   198 Податкового кодексу України, товари (послуги), які отримані платником податку на додану вартість та не підлягають оплаті з підстави ліквідації контрагента, вважаються безоплатно отриманими, оскільки відсутній факт їх придбання, у зв`язку з чим право на податковий кредит щодо таких товарів (послуг) у платника податку відсутнє, а тому, відповідачем у податковій консультації обґрунтовано зазначено, що якщо платник податку при придбанні товарів (послуг) на підставі отриманої податкової накладної сформував податковий кредит, але такі товари (послуги) не підлягають оплаті з підстави ліквідації контрагента, то в податковому періоді, в якому відбувається списання кредиторської заборгованості, платнику податку необхідно відкоригувати суму податкового кредиту. 
У постанові Верховного Суду від 25.04.2023 у справі № 520/723/20 судом зазначено, що докази у цій справі щодо вчинення позивачем активних дій (листування Підприємства з ФОП ОСОБА_1 ), що підтверджують визнання ним боргу, тим паче, що ФОП ОСОБА_1 погодився з відстроченням погашення заборгованості в розмірі 2 589 140,00 грн до 31.03.2020, то правильним є висновок, що строк позовної давності щодо заборгованості в сумі 2589140,00 грн був перерваний, а відтак підстав для визнання її безнадійною та включення до оподатковуваного доходу за 4-й квартал 2018 року немає.
У зазначеній постанові Судом враховано висновки Верховного Суду сформульовані  у постанові від 30.07.2019 у справі №820/568/13-а, згідно яких, застосування норми підпункту   14.1.11 пункту 14.1 статті 14 ПК,   статті 264 ЦК, до дій, які свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати, зокрема: зміна договору, з якої вбачається, що боржник визнає існування боргу, або прохання боржника про таку зміну договору; письмове прохання відстрочити сплату боргу; підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звірки взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір; письмове звернення боржника до кредитора щодо гарантування сплати суми боргу; часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій. При цьому, якщо виконання зобов`язання передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу.
Повертаючись до обставин справи, яка розглядається,  та з урахуванням судової практики Верховного Суду, то насамперед суди повинні були надати відповідь на питання щодо наявності/відсутності факту спливу строку сплати кредиторської заборгованості; визнання її безнадійною, або вчинення певних дій, які свідчать про переривання строку позовної давності.
Відтак, основними документами, які підлягали дослідженню це є договори (їх умови), які укладені між сторонами, а також додаткові угоди про зміну умов договору, або вчинення дій, укладення інших документів, які свідчать про визнання боргу, що може бути підставою для висновку про переривання перебігу позовної давності.
Відповідач висновувався під час перевірки про наявність кредиторської заборгованості з огляду на надані позивачем під час перевірки та до заперечень до акту перевірки: Договір поставки паливно-мастильних матеріалів від 30.08.2013 № 232, укладений між позивачем і ПП «Фонтекс-Агро»;  Додаткові угоди до договору № 232; Договір укладений з ФОП ОСОБА_2 про поступку права  вимоги боргу від 29.02.2016; Додаткові угоди до договору. 
Також в акті перевірки відображено й  інші документи, зокрема: Акт  проведення  документальної позапланової виїзної перевірки ПП «ТТ-Нафта» від 16.12.2014 № 2884/22/37021932,  довідки перевірки від 15.05.2015 № 913/22/37021932, в яких також наводився зміст Договору  від 30.08.2013 № 232, укладений між ПП «Фонтекс-Агро» та ПП «ТТ-Нафта».
Відповідач доводив суду, що зміст договорів, які надавались  під час проведення перевірок є різні за змістом і містять  суттєві розбіжності, про які ретельно зазначено  в акті перевірки.
Натомість, вказаний акт перевірки  від 16.12.2014 відсутній в матеріалах справи, а суди не перевірили цей факт, зазначивши, що суду не надано примірника вказаного договору, що надавався під час перевірки 2014 року. 
Колегія суддів зауважує, що право/обов`язок надавати документи, які стосуються предмета перевірки покладається на платника податків, а не на контролюючий орган, а тому факт відсутності примірника договору, який повинен бути у розпорядженні позивача,   має оцінюватись судами у сукупності з іншими наявними доказами, зокрема і актом перевірки.
Крім того, під час перевірки позивачем надано договори оренди № 9 від 01.01.2013, № 19 від 01.01.2018, укладені між позивачем та ТОВ «СПК». Під час перевірки податковим органом використано матеріали перевірки попередньої документальної планової виїзної перевірки  (акт від 07.08.2018 № 535/14/37021932) та наданих додаткових пояснень до заперечень на акт перевірку № 1668/07/37021932 від 12.04.2021, в якому було відображено про наявність також договору № Ц-000000100 від 01.01.2015, який не надавався контролюючому органу.
Вказані акти перевірок від 12.04.2021 та від 07.08.2018 також не досліджувались судами.
Судами попередніх інстанцій не враховано судову практику Верховного Суду, який  неодноразово висловлював правові висновки щодо значимості акта перевірки у справах про оскарження податкових повідомлень-рішень, і така позиція з цього питання є сталою і послідовною. 
Зокрема, але не виключно, у постанові судової палати з розгляду справ щодо податків, зборів та інших обов`язкових  платежів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 19.06.2020 у справі № 140/388/19 зазначено, що  «згідно з пунктом 86.1 статті 86 ПК України результати перевірок (крім камеральних та електронних перевірок) оформлюються у формі акта або довідки, які підписуються посадовими особами контролюючого органу та платниками податків або їх законними представниками (у разі наявності). У разі встановлення під час перевірки порушень складається акт. Якщо такі порушення відсутні, складається довідка.
Застосування посадовими особами контролюючих органів при оформленні результатів документальних перевірок платників податків-юридичних осіб, їх відокремлених підрозділів, постійних представництв та представництв нерезидентів дотримання законодавства з питань державної митної справи, про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, податкового, валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи регулюється Порядком оформлення результатів документальних перевірок дотримання законодавства України з питань державної митної справи, податкового, валютного та іншого законодавства платниками податків - юридичними особами та їх відокремленими підрозділами, затвердженим наказом Міністерства фінансів України від 20 серпня 2015року №727 (далі - Порядок від 20 серпня 2015року № 727), а також Методичними рекомендаціями щодо оформлення матеріалів документальних перевірок, затвердженими наказом Державної фіскальної служби України від 1 червня 2017 року № 396 (далі - Методичні рекомендації від 1 червня 2017 року № 396).
Згідно з Порядком від 20 серпня 2015 року № 727 та Методичними рекомендаціями від 1 червня 2017 року № 396 акт документальної перевірки - службовий документ, який підтверджує факт проведення документальної перевірки, відображає її результати і є носієм доказової інформації про виявлені порушення вимог законодавства з питань державної митної справи, податкового, валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи. У акті перевірки зазначається детальна інформація щодо виявлених перевіркою порушень податкового, валютного та іншого законодавства.
Одним із невід`ємних прав платника податків, відповідно до підпункту 17.1.6 пункту 17.1 статті 17 ПК України, є право на подання до контролюючого органу письмового заперечення до акта перевірки у порядку, встановленому цим Кодексом.
Пунктом 86.7 статті 86 ПК України передбачено, що у разі незгоди платника податків або його представників з висновками чи фактами і даними, викладеними в акті перевірки, вони мають право подати свої заперечення та/або додаткові документи в порядку, визначеному пунктом 44.7 статті 44 цього Кодексу, до контролюючого органу, який проводить перевірку.
Отже, акт податкової перевірки є службовим документом, в якому зафіксовані виявлені при проведенні тієї або іншої податкової перевірки порушення, він є носієм доказової інформації про виявлені порушення та його зміст може бути оспорено шляхом подання до контролюючого органу за основним місцем обліку заперечень». 
Отже, висновки акта перевірки, які покладені в основу спірного податкового повідомлення-рішення, не були повною мірою перевірені судами попередніх інстанцій.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає передчасним й таким, що зроблений без установлення усіх фактичних обставин справи, висновок судів попередніх інстанцій про протиправність спірних податкових повідомлень-рішень.
З огляду на наведене, Верховний Суд не може визнати законними і обґрунтованими рішення судів попередніх інстанцій, оскільки невстановлення і ненадання правової оцінки обставинам справи, що входять до предмета доказування у справі, свідчить про недотримання судами вимог процесуального закону щодо всебічного, повного та об`єктивного дослідження усіх обставин справи.
Відповідачем у даному випадку обґрунтовано заявлену у касаційній скарзі підставу касаційного оскарження, передбачену пунктом 1 частини четвертої   статті 328 КАС України.
Окрім того, приписами частини третьої   статті 341 КАС України   унормовано, що суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, передбачені пунктами 1, 4-7 частини третьої статті   353, абзацом другим частини першої статті   354   цього   Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
Частиною четвертою   статті 353 КАС України   встановлено, що справа направляється до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду або на новий розгляд, якщо порушення допущені тільки цим судом. В усіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.
Ураховуючи те, що порушення норм процесуального права допустили обидві інстанції, судові рішення у цій справі підлягають скасуванню, а справа - направленню на новий розгляд до суду першої інстанції.
Під час нового розгляду справи судам необхідно врахувати викладене, всебічно і повно з`ясувати всі фактичні обставини справи з перевіркою їх належними та допустимими доказами, надати належну правову оцінку кожному доказу окремо та їх сукупності, з урахуванням судової практики Верховного Суду.
Керуючись статтями 341, 350, 355, 356, 359 КАС України, суд
У Х В А Л И В :
Касаційну скаргу Головного управління  ДПС у Чернігівській області задовольнити частково, скасувати  рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 09 січня 2024 року та постанову Шостого  апеляційного адміністративного суду від 18 червня 2024 року у справі                            № 620/11176/23, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з дати її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді | В.П. Юрченко І.А. Васильєва   М.М. Гімон