П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М     У К Р А Ї Н И
 
30 жовтня 2025 року                                                                                       м. Київ
         
Справа №753/17755/25
Провадження: № 22-ц/824/16291/2025
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
 
головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т. О., 
суддів Верланова С. М., Нежури В. А., 
секретар Лаврук Ю. В.
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката Красненка Юрія Володимировича в інтересах ОСОБА_1 
на ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 25 серпня 2025 року, постановлену під головуванням судді Лужецької О. Р.,
у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , приватного підприємства «ЮАІНВЕСТАВТОГРУП», Головного сервісного центру МВС, про визнання недійсним договорів, витребування автомобіля та скасування реєстрації автомобіля на законного власника,
в с т а н о в и в:
         
В серпні 2025 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом про визнання договорів недійсними, витребування майна, предметом якого є автомобіль GMC ACADIA 2019 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 д.н.з. НОМЕР_2 .
Разом з позовом ОСОБА_2 подав  заяву про забезпечення позову, яка обґрунтована тим, що предмет позову, автомобіль, на даний час зареєстровано за відповідачем, ОСОБА_1 , існує ризик його одноосібного відчуження останнім, що унеможливить або істотно ускладнить виконання судового рішення. Також у заяві ОСОБА_2 повідомив, що автомобіль є рухомим цінним майном, що спрощує його відчуження або приховування, що створює ризик втрати предмета спору або ускладнення виконання рішення суду. Крім того, відповідач може виїхати за кордон і вивезти автомобіль, що взагалі унеможливить виконання рішення суду.
У зв`язку з чим, просив суд накласти арешт на автомобіль GMC ACADIA 2019 року випуску, номер кузова   НОМЕР_1 д.н.з. НОМЕР_2 , який належить ОСОБА_1 тимчасовим затриманням та зберіганням поліцією цього автомобіля на спеціальному майданчику чи стоянці (п. 1 ч. 1 ст. 150 ЦПК України та ч. 3 ст. 36 ЗУ «Про виконавче провадження») та заборонити ОСОБА_1 вчиняти дії щодо відчуження даного автомобіля.
Ухвалою Дарницького районного суду м. Києвавід 25 серпня 2025 року заяву ОСОБА_2 задоволено.
Накладено арешт на автомобіль GMC ACADIA, 2019 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 д.н.з. НОМЕР_2 , право власності на який зареєстровано за ОСОБА_1 .
Не погодившись із таким судовим рішенням, адвокат Красненко Ю. В. в інтересах ОСОБА_1  подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, ухвалу суду просив скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні заяви ОСОБА_2 .
На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що позивач не надав жодних доказів того, що він, ОСОБА_1 , має намір вчиняти дії спрямовані на відчуження спірного автомобіля. Єдиною підставою позову є безпідставне твердження про незаконну перереєстрацію автомобіля, яке вже спростовано компетентними органами.
Так, постановою дізнавача Подільського УП ГУНП у м. Києві від 02.06.2025 кримінальне провадження №12023105070000956 від 18.07.2023, розпочате за заявою ОСОБА_2 за фактом нібито підроблення документів при перереєстрації автомобіля, було закрите за відсутністю складу кримінального правопорушення.
Крім того, ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 08.08.2025 у справі №758/11714/25-к скасовано арешт на цей автомобіль, оскільки після закриття кримінального провадження «відсутні правові підстави для подальшого застосування арешту».
Відтак, існує преюдиційне судове рішення, яким встановлено відсутність підстав для арешту спірного майна. Попри це, позивач, достеменно знаючи про зазначену постанову та ухвалу, повторно звернувся до Дарницького районного суду з ідентичною заявою про арешт того ж майна, що є порушенням принципів правової визначеності та єдності судової практики.
Зауважує, що накладення арешту на засіб транспорту, який є для нього основним засобом пересування та джерелом доходу, є неспівмірним заявленим вимогам та створює  істотні незручності, перевищуючі потенційний захист інтересів позивача, які, як показано вище, є необґрунтованим.
Крім того, адвокат Красненко Ю. В.  в інтересах ОСОБА_1 подав до суду заяву про розподіл судових витрат, в якій просив покласти на позивача витрати на правничу допомогу за наслідком апеляційного перегляду справи у розмірі 30 000 грн.
Ухвалами Київського апеляційного суду від 24 вересня 2025 року відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
В судовому засіданні адвокат Муха О. О. в інтересах ОСОБА_2 заперечував проти доводів апеляційної скарги та вважав їх необґрунтованими.
Інші учасники у судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, а тому колегія суддів відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за їх відсутності.
Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. 
Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.
Задовольняючи заяву ОСОБА_2 про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив із того, що предметом позову, який подав до суду позивач, є визнання договорів недійсними, витребування майна, а тому накладення арешту на вказаний автомобіль, який належить відповідачу, гарантуватиме реальне виконання майбутнього судового рішення у разі задоволення позову.
При цьому, арешт, як заборона на право розпоряджатися майном, включає і обмеження на розпорядження таким майном. Тому, при накладенні арешту на майно, вжиття додаткових заходів забезпечення, направлених на заборону ОСОБА_1 вчиняти дії щодо відчуження автомобіля, не є необхідним.
Перевіряючи вказані висновки суду першої інстанції  в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
За змістом частин першої та другої статті 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Інститут забезпечення позову являє собою сукупність встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.
Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог.
Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.
Відповідно до частини першої статті 150 ЦПК України позов забезпечується: 1) накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; 2) забороною вчиняти певні дії; 3) встановленням обов`язку вчинити певні дії; 4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання; 5) зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; 6) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; 7) передачею речі, яка є предметом спору, на зберігання іншим особам, які не мають інтересу в результаті вирішення спору; 8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів; 9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; 10) іншими заходами, необхідними для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1-9 цієї частини.
Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (ч. 3 ст. 150 ЦПК України).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказано, що: «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду».
У постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від  15 липня 2020 року у справі № 909/835/18 зазначено, що «…повинен бути наявним зв`язок між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги. Обранням належного, відповідно до предмета спору, заходу до забезпечення позову дотримується принцип співвіднесення виду заходу до забезпечення позову із заявленими позивачем вимогами, чим врешті досягаються: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору, наслідок ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження при цьому прав та охоронюваних інтересів інших учасників провадження у справі або осіб, що не є учасниками цього судового процесу».
При цьому, такий вид забезпечення позову як накладення арешту застосовується судом, як правило, у майнових спорах у тих випадках, коли спірне майно може бути відповідачем продане, розтрачене, кошти витрачені, що в майбутньому перешкоджатиме виконанню рішення або взагалі зробить його виконання неможливим. Отже, необхідними умовами для вжиття забезпечувальних заходів, зокрема арешту майна, є, насамперед, належність цього майна відповідачеві, розумна співмірність вартості арештованого майна ціні позову, обґрунтування необхідності вжиття заходів для захисту прав позивача та можливість такого заходу забезпечити реальне виконання очікуваного позивачем рішення.
З матеріалів справи убачається, що предметом даного позову є вимоги про витребування автомобіля, а також скасування його державної реєстрації. Об`єктом спору є транспортний засіб, автомобіль марки GMC ACADIA, 2019 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , державний номер НОМЕР_2 .
Як убачається з наданої до справи копії свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 , виданого 02.03.2024, зазначений автомобіль зареєстрований на ім`я відповідача - ОСОБА_1 .
Отже, оскільки на момент розгляду справи саме ОСОБА_1 є зареєстрованим власником спірного транспортного засобу, а також ураховуючи характер заявлених позовних вимог, суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про наявність реального ризику, що відповідач може вчинити дії, спрямовані на відчуження чи перереєстрацію вказаного транспортного засобу на третіх осіб, що, в свою чергу, може істотно ускладнити або й унеможливити подальше виконання судового рішення у випадку задоволення позову.
Крім того, колегія суддів наголошує, що позивач звернувся до суду з метою захисту своїх прав на майно, яке, на його думку, вибуло з його володіння не з його волі. Отже, ефективне відновлення його прав напряму залежить від збереження статусу автомобіля на час розгляду спору. Вжиття заходів забезпечення позову в такій ситуації є не лише виправданим, а й необхідним для запобігання потенційному порушенню або ускладненню реалізації прав заявника.
За наведених вище обставин, суд першої інстанції обґрунтовано встановив наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову, беручи до уваги ризики, що реально загрожують інтересам позивача, які він намагається захистити у межах цього провадження.
При цьому, зі змісту заяви про забезпечення позову убачається, що заявник просив як накласти арешт, так і заборонити вчиняти щодо нього дії, однак, суд першої інстанції правильно зазначив про те, що арешт майна, як спосіб забезпечення позову, передбачає накладення заборони на право розпоряджатися майном з метою його збереження до визначення подальшої долі цього майна.
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про те, що в даному випадку, накладення арешту як способу забезпечення позову вже саме по собі охоплює обмеження права власника на розпорядження майном, зокрема, шляхом його продажу, дарування або перереєстрації.
Колегія суддів відмічає, що арешт майна, відповідно до практики Верховного Суду та положень процесуального законодавства, включає в себе юридичну заборону на розпорядження об`єктом арешту до вирішення справи по суті, а отже, застосування додаткового заходу у вигляді окремої заборони на відчуження є надмірним і юридично дублюючим, а тому суд правомірно відмовив в задоволенні цієї частини заяви.
При цьому, колегія суддів звертає увагу відповідача на те, що забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.
Також, доцільно зазначити, що в разі, якщо потреба в забезпеченні позову з тих чи інших причин відпаде або зміняться обставини, що зумовили його застосування, сторони у справі не позбавлені права звернутись до суду з питанням скасування заходів забезпечення позову, про що буде повідомлено сторони, або за взаємною згодою сторін.
Задоволення заяви про забезпечення позову не являється фактичним вирішенням справи по суті і не порушує права власності відповідача на нерухоме майно, а лише обмежує його у здійсненні деяких дій на певний період.
Посилання скаржника на те, що позивач нібито не надав доказів про наявність реального ризику відчуження автомобіля, є непереконливим. З огляду на те, що відповідач є зареєстрованим власником спірного автомобіля та має доступ до його розпорядження, а отже існує об`єктивна можливість відчуження майна, яка не потребує окремого підтвердження наміру, адже достатньо наявності ризику, що прямо передбачено статтею 150 ЦПК України.
Колегія суддів зауважує, що забезпечення позову саме і покликане упередити можливе порушення прав позивача в майбутньому, а не реагувати на вже вчинене порушення.
При цьому, посилання скаржника на постанову Подільського УП від 02.06.2025 про закриття кримінального провадження не має жодного преюдиційного значення при розгляді питання щодо забезпечення позову та має місце при розгляді справи по суті. А ухвала слідчого судді, якою було скасовано арешт у межах кримінального провадження, не є перешкодою для накладення арешту в цивільному процесі, оскільки ці процедури мають різну правову природу та підстави застосування.
Ураховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції повно і всебічно досліджено наявні у справі докази та дана їм належна правова оцінка, в результаті чого постановлена законна та обґрунтована ухвала, яка відповідає вимогам матеріального і процесуального права.
Відповідно до частини третьої статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Представником скаржника було порушено питання щодо розподілу судових витрат,  однак, оскільки наслідком апеляційного перегляду справи є залишення апеляційної скарги ОСОБА_1 без задоволення, у колегії суддів відсутні підстави для такого розподілу.
Ураховуючи, що апеляційна скарга адвоката Красненка Ю. В. в інтересах ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, а ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 25 серпня 2025 року слід залишити без змін.
Керуючись  ст.ст. 367, 368, 374, 375,  381-384 ЦПК України, суд
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу адвоката Красненка Юрія Володимировича в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 25 серпня 2025 рокузалишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції з підстав, визначених ч. 2 ст. 389 ЦПК України.        
 
Повне судове рішення складено 03 листопада 2025 року. 

Головуючий                                                                                             Т.О. Невідома

Судді                                                                                                         С. М. Верланов

                                                                                                                   В. А. Нежура