ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
15 жовтня 2025 року
м. Київ
 
справа № 725/10797/23
провадження № 61-6393св25
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: 
судді-доповідача - Ситнік О. М.,
суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Сердюка В. В., Фаловської І. М.
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу   ОСОБА_1 на рішення Чернівецького районного суду                              м. Чернівців (раніше - Першотравневий районний суд м. Чернівців) від 13 січня 2025 року в складі судді Нестеренко Є. В., присяжних Якимик О. В.,                       Стефаник В. В. та постанову Чернівецького апеляційного суду від 09 квітня                2025 року в складі колегії суддів Кулянди М. І., Половінкіної Н. Ю., Одинака О. О.
в справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа - Орган опіки та піклування Виконавчого комітету Чернівецької міської ради, про визнання особи недієздатною та
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст заяви
У грудні 2023 року ОСОБА_1 звернулася з заявою про визнання фізичної особи недієздатною. Посилалася на те, що її дочка - ОСОБА_2 є особою з інвалідністю І групи та потребує постійного стороннього догляду. Зазначала, що внаслідок стійкого хронічного психічного розладу дочка нездатна усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, у зв`язку з чим може бути визнана судом недієздатною. 
Просила суд визнати недієздатною ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій 
13 січня 2025 року рішенням Чернівецького районного суду м. Чернівців                       (раніше - Першотравневий районний суд м. Чернівців) у задоволенні заяви ОСОБА_1 про визнання фізичної особи недієздатною відмовлено.
Суд першої інстанції мотивував висновки тим, що матеріали справи не дають жодних підстав для встановлення тієї обставини, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , хворіє на психічну хворобу, внаслідок якої вона не розуміє значення своїх дій та не може керувати ними, що є підставою для визнання особи недієздатною. Відповідно до статті 109 Цивільного процесуального кодексу (далі - ЦПК) Україниу разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні. Зазначена норма закону дає право суду визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні.
09 квітня 2025 року постановою Чернівецького апеляційного суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення Чернівецького районного суду м. Чернівців (раніше - Першотравневий районний суд                               м. Чернівців) від 13 січня 2025 року залишено без змін.
Апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції про відмову у визнанні ОСОБА_2 недієздатною. Зазначив, що ОСОБА_2 відмовилась від проведення стосовно неї судово-психіатричної експертизи. Представник ОСОБА_2 у судових засіданнях заперечила припущення заявниці ОСОБА_1 про те, що до її дочка є недієздатною та не усвідомлює значення своїх дій та їх наслідків, оскільки остання цілковито адекватно сприймає навколишній світ та дійсність, добре орієнтується в ньому, спроможна правильно оцінювати пройдені життєві ситуації, сенс власного життя, оцінює свій психічний стан та поведінку, повною мірою здатна усвідомлювати свої дії та керувати ними, фізично почуває себе добре, на психічне здоров`я та моральний стан теж не скаржиться. У судовому засіданні ОСОБА_2 надала пояснення суду, стосовно доводів заяви заперечувала, поводила себе добре, виважено надавала чіткі та логічні відповіді на поставлені питання. Крім того, освоїла мову жестів, що свідчить про те, що вона повною мірою здатна усвідомлювати свої дії та керувати ними. Посилання ОСОБА_1 як на підставу визнання особи недієздатною на те, що ОСОБА_2 має статус особи з інвалідністю І групи довічно та в неї діагностована помірна розумова відсталість, не є підставою для задоволення заяви.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
15 травня 2025 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку подала до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Чернівецького районного суду                м. Чернівців (раніше - Першотравневий районний суд м. Чернівців) від 13 січня 2025 року та постанову Чернівецького апеляційного суду від 09 квітня 2025 року, в якій просить їх скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення заяви.
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга мотивована тим, що суди не врахували правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду 25 лютого 2021 року в справі                                № 580/3469/20 щодо врахування принципу правової визначеності.
ОСОБА_1  зазначала, що прагне захистити особисті майнові та немайнові права й інтереси своєї дочки, яка не розуміє значення своїх дій та не може керувати ними. Висновок судової психіатричної експертизи в справах такої категорії єдиний належний доказ, однак  ОСОБА_2  ухилилася від її проведення, тому суд мав застосувати наслідки такого ухилення. 
Апеляційний суд не зазначив у постанові, що розглядає справу окремого провадження, в описовій частині постанови указав «короткий зміст позовних вимог», тобто апеляційний суд діяв за принципами позовного провадження, що є самостійною підставою скасування постанови апеляційного суду. Суд апеляційної інстанції неповно виклав її вимоги, неточно сформулював встановлені фактичні обставини, залишив без змін рішення суду першої інстанції, хоча керувався іншими мотивами відмови в задоволенні заяви. 
Позиція інших учасників справи
У відзиві на касаційну скаргу представник   ОСОБА_3  зазначає, що суди дослідили матеріали справи, зокрема документи про здобуття  ОСОБА_2  освіти, а також вислухавши її саму, виснували про відсутність у неї стійкого психічного захворювання. Наявні в справі докази вказують на достатній розумовий розвиток, здібності та освіту   ОСОБА_3 , що підтверджує здатність до розумової діяльності, виховання дітей та можливість повноцінно керувати своїми діями. Визнати чи не визнати факт, для з`ясування якого призначалася експертиза, є правом, а не обов`язком суду.  
Фактичні обставини справи, встановлені судами
ОСОБА_4 є дочкою ОСОБА_1 .
ОСОБА_4 відповідно до довідки серії БМВ № 002031, виданої                   07 червня 2010 року є інвалідом І групи підгрупи «Б» і потребує постійного стороннього догляду та допомоги (а. с. 12).
Відповідно до свідоцтва про повну загальну середню освіту ОСОБА_5 закінчила у 2013 році вище професійне художнє училище № 5 у м. Чернівцях та здобула повну загальну середню освіту за професію живописець (а. с. 49).
У 2015 році   ОСОБА_4 закінчила вище професійне художнє училище № 5 в м. Чернівцях (а. с. 47). Відповідно до диплому бакалавра                             НОМЕР_1 у 2017 році закінчила Чернівецький національний університет імені Юрія Федьковича та здобула кваліфікацію: ступінь вищої освіти «бакалавр», напрям підготовки «декоративно-прикладне мистецтво» (а. с. 46).
08 вересня 2020 року між ОСОБА_2 (дошлюбне прізвище ОСОБА_6 ) та ОСОБА_7 зареєстровано шлюб Чернівецьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ), актовий запис № 1048.
У подружжя народилося двоє дітей, а саме ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Відповідно до висновку Лікарсько-консультативної комісії від 12 жовтня                      2021 року № 963 у ОСОБА_2 помірна розумова відсталість внаслідок дитячого церебрального паралічу (а. с. 13).
Позиція Верховного Суду
Касаційне провадження в справі відкрито з підстав, передбачених пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України.
Згідно з пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. 
Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду вивчив матеріали справи, перевірив доводи касаційної скарги, відзиву та виснував, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права 
Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про обмеження цивільної дієздатності фізичної особи, визнання фізичної особи недієздатною та поновлення цивільної дієздатності фізичної особи (пункт 1 частини другої статті 293 ЦПК України).
Відповідно до статті 30 Цивільного кодексу (далі - ЦК) України цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними. Цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність набувати своїми діями для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання.
У статті 1 Закону України від 22 лютого 2000 року № 1489-III«Про психіатричну допомогу» (далі - Закон № 1489-III)психіатрична допомога - комплекс спеціальних заходів, спрямованих на обстеження стану психічного здоров`я осіб на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України, профілактику, діагностику психічних розладів, лікування, нагляд, догляд, медичну та психологічну реабілітацію осіб, які страждають на психічні розлади, у тому числі внаслідок вживання психоактивних речовин. 
Оскільки психіатрична допомога включає у комплекс спеціальних заходів обстеження стану психічного здоров`я осіб на підставах та в порядку, передбачених цим Законом, діагностику психічних розладів, то гарантії, передбачені Законом № 1489-III, поширюються і на випадки проведення судово-психіатричної експертизи, оскільки такі гарантії не можуть бути вужчими від визначених  у статтях 5, 11 Закону № 1489-III. 
За статтею 3 Закону № 1489-III кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України.
Згідно із частиною першою статті 39 ЦК України фізична особа може бути визнана судом недієздатною, якщо вона внаслідок хронічного, стійкого психічного розладу не здатна усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними.
Метою встановлення опіки та піклування є забезпечення особистих немайнових та майнових прав та інтересів малолітніх, неповнолітніх осіб, а також повнолітніх осіб, які за станом здоров`я не можуть здійснювати свої права та виконувати обов`язки (стаття 55 ЦК України).
У силу статті 58 ЦК України опіка встановлюється над фізичними особами, які визнані недієздатними.
Згідно зі статтею 60 ЦК України суд встановлює опіку над фізичною особою у разі визнання її недієздатною і призначає опікуна за поданням органу опіки та піклування.
Частиною другою статті 39 ЦК України встановлено, що порядок визнання фізичної особи недієздатною встановлюється ЦПК України.
Відповідно до статті 21 Закону № 1489-III судово-психіатрична експертиза в адміністративних, цивільних справах, у кримінальному провадженні призначається і проводиться на підставах та в порядку, передбачених законом.
Згідно із статтею 298 ЦПК України суд за наявності достатніх даних про психічний розлад здоров`я фізичної особи призначає для встановлення її психічного стану судово-психіатричну експертизу. У виняткових випадках, коли особа, щодо якої відкрито провадження у справі про обмеження її у цивільній дієздатності чи визнання її недієздатною, явно ухиляється від проходження експертизи, суд у судовому засіданні за участю лікаря-психіатра може постановити ухвалу про примусове направлення фізичної особи на судово-психіатричну експертизу.
Звертаючись до суду із заявою про визнання   ОСОБА_2 недієздатною,  ОСОБА_1 зазначала, що її дочка внаслідок стійкого хронічного психічного розладу нездатна усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.
 
Обставиною, яка підлягає встановленню у цій справі, є наявність у                     ОСОБА_2 психічного розладу та можливість усвідомлення значення своїх дій і неможливість керування ними. 
 
Зазначена обставина має встановлюватися судом на підставі висновку судово-психіатричної експертизи. 
 
Такі висновки викладені в постановах Верховного Суду від 26 червня 2024 року в справі № 175/1741/18 (провадження № 61-1807св24) та від 04 вересня                      2025 рокув справі  № 601/1920/24(провадження № 61-7583св25). 
 
Метою проведення судово-психіатричної експертизи є з`ясування наявності чи відсутності психічного розладу, здатного вплинути на усвідомлення особою своїх дій та керування ними.
 
Апеляційний суд зазначив про відсутність достатніх даних про наявність у    ОСОБА_4 психічного розладу здоров`я  та підстав  для призначення судово-психіатричної експертизи і примусового доставлення особи для її проведення.
 
Згідно зі статтею 105 ЦПК України призначення експертизи судом є обов`язковим у разі заявлення клопотання про призначення експертизи обома сторонами. Призначення експертизи судом є обов`язковим також за клопотанням хоча б однієї із сторін, якщо у справі необхідно встановити:                         1) характер і ступінь ушкодження здоров`я; 2) психічний стан особи; 3) вік особи, якщо про це немає відповідних документів і неможливо їх одержати.
 
Таке клопотання ОСОБА_1 заявляла (неодноразово) і суд першої інстанції виснував про необхідність призначення судово-психіатричної експертизи для встановлення психічного стану      ОСОБА_4 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
 
Ухвалами від 21 грудня 2023 року та від 01 липня 2024 року Першотравневий районний суд м. Чернівців призначав амбулаторну судово-психіатричну експертизу, на розгляд якої ставивпитання: Чи страждає    ОСОБА_4 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , на хронічний, стійкий психічний розлад? Якщо так, то на який саме? Чи здатна   ОСОБА_4 ,                          ІНФОРМАЦІЯ_1 , внаслідок хронічного, стійкого психічного розладу усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними?
 
Вперше експертиза не була проведена з тих підстав, що в ОСОБА_4 характерні порушення мовлення, через які відсутній мовний контакт з нею (а. с. 22). Тобто з підстав, які не залежали від волі чи поведінки учасників справи. 
 
Після залучення до участі в справі перекладача жестової мови - Дубровіної Л. І. (а. с. 57) та повторного призначення судомамбулаторної судово-психіатричної експертизи      ОСОБА_4 відмовилася від її проведення (а. с. 74). У судовому засідання пояснила, що не згодна на проведення експертизи, бо вважає себе такою, що не страждає на розумовий розлад (а. с. 120). 
 
Згідно зі статтею 1 Закону № 1489-IIIусвідомлена згода особи- це згода, вільно висловлена особою, здатною зрозуміти інформацію, що надається доступним способом, про характер її психічного розладу та прогноз його можливого розвитку, мету, порядок та тривалість надання психіатричної допомоги, методи діагностики, лікування та лікарські засоби, що можуть застосовуватися в процесі надання психіатричної допомоги, їх побічні ефекти та альтернативні методи лікування.
 
За статтею 11 Закону № 1489-IIIпсихіатричний огляд проводиться з метою з`ясування: наявності чи відсутності в особи психічного розладу, потреби в наданні їй психіатричної допомоги, а також для вирішення питання про вид такої допомоги та порядок її надання.
 
Психіатричний огляд проводиться лікарем-психіатром: особи, яка досягла                     14 років, на її прохання або за її усвідомленою письмовою згодою; особі віком до 14 років (малолітній особі) - на прохання або за письмовою згодою її батьків чи іншого законного представника; особі, визнаній у встановленому законом порядку недієздатною, якщо така особа за своїм станом здоров`я не здатна висловити прохання або надати усвідомлену письмову згоду, - на прохання або за письмовою згодою її законного представника. У разі незгоди одного з батьків або за відсутності батьків психіатричний огляд особи віком до 14 років (малолітньої особи) проводиться за рішенням (згодою) органу опіки та піклування, яке ухвалюється не пізніше 24 годин з моменту звернення іншого законного представника зазначеної особи до цього органу і може бути оскаржено відповідно до закону, у тому числі до суду. Законний представник особи, визнаної у встановленому законом порядку недієздатною, сповіщає орган опіки та піклування за місцем проживання підопічного про надання ним згоди на проведення психіатричного огляду підопічного не пізніше дня, наступного за днем надання такої згоди.
 
Психіатричний огляд особи може бути проведено без її усвідомленої згоди або без згоди її законного представника у випадках, коли одержані відомості дають достатні підстави для обґрунтованого припущення про наявність у особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона: вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, абонеспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність, або завдасть значної шкоди своєму здоров`ю у зв`язку з погіршенням психічного стану у разі ненадання їй психіатричної допомоги.
 
Рішення про проведення психіатричного огляду особи без її усвідомленої згоди або без згоди її законного представника приймається лікарем-психіатром за заявою, яка містить відомості, що дають достатні підстави для такого огляду. Із заявою можуть звернутися родичі особи, яка підлягає психіатричному огляду, лікар, який має будь-яку медичну спеціальність, інші особи.
 
Заява про психіатричний огляд особи без її усвідомленої згоди або без згоди її законного представника повинна бути подана у письмовій формі та містити відомості, що обґрунтовують необхідність психіатричного огляду і вказують на відмову особи чи її законного представника від звернення до лікаря-психіатра. Лікар-психіатр має право робити запит щодо надання йому додаткових медичних та інших відомостей, необхідних для прийняття відповідного рішення.
 
Відповідно до абзацу 1 пункту 19, пункту 23 Порядку проведення судово-психіатричної експертизи, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 08 травня 2018 року № 865 (далі - Порядок № 865), під час проведення судово-психіатричної експертизи з метою виконання певного експертного завдання експерти керуються актами законодавства України, галузевими стандартами у сфері психіатрії, затвердженими центральним органом виконавчої влади у сфері охорони здоров`я.
 
Під час проведення стаціонарної експертизи за наявності показань та за умови усвідомленої згоди особи на лікування, наданої за формою первинної облікової документації № 003-10/о «Усвідомлена згода особи на лікування у психіатричному закладі», затвердженою наказом Міністерства охорони здоров`я України від 15 вересня 2016 року № 970, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 06 жовтня 2016 року за № 1325/29455, до особи можуть бути застосовані лікарські засоби відповідно до галузевих стандартів у сфері охорони здоров`я.
 
Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що судово-психіатричнаекспертиза проводиться за умови усвідомленої згоди особи на проведення психіатричного огляду, а     ОСОБА_4 такої згоди не надала. 
 
Виняткових випадків, про які зазначено в статті 11 Закону № 1489-III,                           статті 298 ЦПК Українита які б становили підставу примусового направлення     ОСОБА_2 на судово-психіатричну експертизу, в цій справі не встановлено. 
 
Верховний Суд погоджується з висновками апеляційного суду про те, що до правовідносин про визнання особи недієздатною не підлягаютьзастосуванню положення статті 109 ЦПК України щодо наслідків ухилення від участі в судово-психіатричній експертизі, оскільки в такомувипадку слід керуватися статтею 298 ЦПК Українита пунктами 19, 23 Порядку № 865 як спеціальними нормами щодо підстав призначення судово-психіатричної експертизи.
 
З урахуванням відсутності усвідомленої згоди     ОСОБА_2 на проведення судово-психіатричноїекспертизи та відсутності підстав для примусового її проведення, зважаючи на неспростованість іншими доказами презумпції психічного здоров`я     ОСОБА_2 , Верховний Суд висновує про обґрунтованість висновку судів про відмову у визнанні                          ОСОБА_2 недієздатною.
 
Стосовно інших доводів касаційної скарги, необхідно зазначити таке. 
Заявниця зазначає, що апеляційний суд не послався у постанові, що розглядає справу окремого провадження, в описовій частині постанови указав «короткий зміст позовних вимог», тобто апеляційний суд діяв за принципами позовного провадження, що є самостійною підставою скасування постанови апеляційного суду. Суд апеляційної інстанції неповно виклав її вимоги, неточно сформулював встановлені фактичні обставини, залишив без змін рішення суду першої інстанції, хоча керувався іншими мотивами відмови в задоволенні заяви. 
Апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції про відмову у визнанні ОСОБА_2 недієздатноючерез відсутність підстав для встановлення тієї обставини, що ОСОБА_2  хворіє на психічну хворобу, внаслідок якої вона не розуміє значення своїх дій та не може керувати ними. Тому не знайшли свого підтвердження доводи касаційної скарги про те, що апеляційний суд залишив без змін рішення суду першої інстанції з інших мотивів відмови в задоволенні заяви.
 
Безпідставними є також і доводи касаційної скарги про те, що апеляційний суд під час розгляду заяви про визнання особи недієздатною діяв за принципами позовного провадження, адже згідно із частиною третьою статті 294 ЦПК України справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. 
 
Апеляційний суд під час розгляду справи не вимагав від учасників доведення обставин на підтвердження вимог або заперечень доказами у порядку змагальності, а керувався змістом глави 2 розділу IV «Розгляд судом справ про обмеження цивільної дієздатності фізичної особи, визнання фізичної особи недієздатною та поновлення цивільної дієздатності фізичної особи» та вимогами статті 297 ЦПК України, де зазначено, що в заяві про визнання фізичної особи недієздатною мають бути викладені обставини, що свідчать про хронічний, стійкий психічний розлад, внаслідок чого особа нездатна усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними.
 
Відповідно до частини третьої статті 42 ЦПК України всправах окремого провадження учасниками справи є заявники, інші заінтересовані особи.
 
У постанові апеляційного суду зазначено, що учасниками справи є: заявник -    ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Орган опіки та піклування виконавчого комітету Чернівецької міської ради,  ОСОБА_2 .
 
Верховний Суд висновує про відсутність порушень апеляційним судом процесуального закону в частині виду провадження для розгляду заяви про визнання особи недієздатною.
 
Допущені апеляційним судом описки (неточність формулювань, помилкове зазначення в тексті «короткий зміст позовних вимог» та інше) можуть бути виправлені в порядку статті 269 ЦПК України та не становлять підставу скасування оскаржуваного судового рішення відповідно до статей 411-414 ЦПК України. 
 
Заявниця посилається в касаційній скарзі на неврахування судами висновку Верховного Суду в постанові від 25 лютого 2021 року в справі № 580/3469/20 про те, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає, щоб за остаточноговирішення справи судами їхні рішення не викликали сумнівів. Якщо конфліктна практика розвивається в межах одного з найвищих судових органів країни, цей суд сам стає джерелом правової невизначеності, тим самим підриває принцип правової визначеності та послаблює довіру громадськості до судової системи. Європейський суд з прав людини в рішенні від 21 жовтня 2010 року в справі «Дія-97» проти України»(заява № 19164/04, параграф 47) констатував, що процесуальні норми створюються для забезпечення належного відправлення правосуддя та дотримання принципу юридичної визначеності, сторони провадження повинні мати право очікувати застосування зазначених норм. Принцип юридичної визначеності застосовується не тільки щодо сторін провадження, а й до національних судів. Забезпечення єдності судової практики вимагає повного та системного тлумачення як юридичних норм, так і правових позицій суду. У судовій практиці має враховуватися принцип юридичної визначеності як мірило обґрунтованості застосування в судовій практиці оцінних понять, пов`язаних із застосуванням критерію подібності при відступі від усталеної судової практики Верховного Суду.
 
Оскарження судових рішень з підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України, може мати місце за наявності таких складових: неоднакове застосування одних і тих самих норм матеріального права апеляційним судом у справі, в якій подано касаційну скаргу, та у постанові Верховного Суду, яка містить висновок щодо застосування цієї ж норми права у подібних правовідносинах; ухвалення різних за змістом судових рішень у справі, у якій подано касаційну скаргу, і всправі, в якій винесено постанову Верховного Суду; спірні питання виникли у подібних правовідносинах.
 
Пославшись на неврахування висновку Верховного Суду в постанові                                від 25 лютого 2021 року в справі № 580/3469/20, заявниця не вмотивувала у касаційній скарзі, яким чином принцип правової визначеності був порушений судами під час розгляду цієї справи. 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Колегія суддів вважає, що касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.
 
Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
 
УХВАЛИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Рішення Чернівецького районного суду м. Чернівців (раніше - Першотравневий районний суд м. Чернівців) від 13 січня 2025 року та постанову Чернівецького апеляційного суду від 09 квітня 2025 рокузалишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                          О. М. Ситнік
                                                                                                                      В. М. Ігнатенко
                                                                                                                 С. О. Карпенко
                                                                                                                 В. В. Сердюк
                                                                                                                      І. М. Фаловська